ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Справа № 11/Б-5022/1293/2011

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргуУправління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 року (в частині визнання поточних грошових вимог у сумі 947 138,60 грн.)
у справі № 11/Б-5022/1293/2011 господарського суду Тернопільської області
за заявоюУправління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області
доВідкритого акціонерного товариства "Бережанський склозавод"
пробанкрутство
за участю представників сторін: не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 10.01.2011 року порушено провадження у справі № 11/б-5022/1293/2011 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Бережанський склозавод" (далі - ВАТ "Бережанський склозавод") за заявою Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області (далі - Управління ПФУ) в порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до набрання чинності з 19.01.2013 року внесених змін, далі - Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду Тернопільської області від 23.09.2011 року у справі № 11/б-5022/1293/2011 ВАТ "Бережанський склозавод" визнано банкрутом, відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, припинено повноваження органів управління банкрута, а ліквідатором призначено арбітражного керуючого Окряка А.В. тощо.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області (суддя - Сидорук А.М.) від 16.09.2014 року у справі № 11/Б-5022/1293/2011 відмовлено у задоволенні заяви Управління ПФУ про визнання поточних грошових вимог до ВАТ "Бережанський склозавод" у сумі 947138,60 грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 року у справі № 11/Б-5022/1293/2011 (головуючий суддя - Гриців В.М., суддя - Давид Л.Л., суддя - Кордюк Г.Т.) ухвалу господарського суду Тернопільської області від 16.09.2014 року у справі № 11/Б-5022/1293/2011 про відмову у задоволенні заяви про визнання грошових вимог у сумі 947138,60 грн. залишено без змін, а апеляційну скаргу Управління ПФУ без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями попередніх інстанцій, Управління ПФУ звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 року у справі № 11/Б-5022/1293/2011 та прийняти нове рішення, яким визнати поточні вимоги Управління ПФУ у сумі 947138,60 грн.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст. 23 Закону про банкрутство, ст. ст. 27, 28 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 Прикінцевих Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів Вищого господарського суду України, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2014 року Управління ПФУ звернулося до господарського суду Тернопільської області із заявою у справі № 11/Б-5022/1293/2011 про банкрутство ВАТ "Бережанський склозавод", в якій просило визнати поточні грошові вимоги у загальній сумі 947138,60 грн., а саме: по списку № 1 - 718036,18 грн.; по списку № 2 - 229102,42 грн.

Відмовляючи у задоволенні заяви Управління ПФУ суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заявлені грошові вимоги до ВАТ "Бережанський склозавод" у сумі 947138,60 грн. - це сума витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за січень-березень 2014 року, які нараховані після визнання ВАТ "Бережанський склозавод" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, під час якої не виникає будь-яких нових зобов'язань, що можуть бути заявлені в порядку ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство. Відтак, вказані грошові вимоги не мають характеру поточних у розумінні ст. 1 Закону про банкрутство.

Заперечуючи такі висновки судів, скаржник зазначив, що судами були невірно застосовані спеціальні норми законодавства, оскільки витрати на виплату та доставку пенсій - це не страхові внески, сплата яких залежить від виплати заробітної плати, а тому органи Пенсійного фонду України мають право нараховувати такі фактичні витрати до повної ліквідації підприємства.

Однак, суд касаційної інстанції не погоджується із запереченнями скаржника, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства та викладені без врахування всіх встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Предметом розгляду в цій справі є визнання поточними кредиторських вимог Управління ПФУ і включення їх до реєстру вимог кредиторів ВАТ "Бережанський склозавод".

Ст. 1 Закону про банкрутство визначено поняття кредитора, конкурсного кредитора та поточного кредитора.

Із дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури згідно з ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

За змістом ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство ліквідатор заявляє в установленому порядку заперечення по заявлених до боржника вимогах поточних кредиторів за зобов'язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство, є неоплаченими та заявлені кредитором упродовж строку ліквідаційної процедури, передбаченого ч. 2 ст. 22 Закону про банкрутство.

Таким чином, наведеними нормами Закону про банкрутство визначено, що поточні вимоги кредитора - це неоплачені боржником вимоги, які виникли в процедурах банкрутства, за період після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до винесення постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Постановою господарського суду Тернопільської області від 23.09.2011 року у справі № 11/б-5022/1293/2011 ВАТ "Бережанський склозавод" визнано банкрутом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, грошові вимоги у загальній сумі 947138,60 грн., а саме: по списку № 1 - 718036,18 грн.; по списку № 2 - 229102,42 грн. - це заборгованість ВАТ "Бережанський склозавод" за січень-березень 2014 року із відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій відповідно до пунктів "а", "б"-"з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, заявлені грошові вимоги нараховані Управлінням ПФУ після визнання ВАТ "Бережанський склозавод" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, правомірним є висновки судів попередніх інстанцій про те, що вказані грошові вимоги не мають характеру поточних у розумінні ст. 1 Закону про банкрутство, оскільки вони мали місце після визнання боржника банкрутом і запровадження ліквідаційної процедури, під час якої нових зобов'язань не виникає.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.03.2014 року та від 08.04.2014 року у справі № 6/108-09.

Відповідно до вимог ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 року (в частині визнання поточних грошових вимог у сумі 947 138,60 грн.) у справі № 11/Б-5022/1293/2011 залишити без змін.

Головуючий: Панова І.Ю.
Судді: Білошкап О.В.
Погребняк В.Я.