ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа № 911/5429/14

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп», Київська область, Васильківський район, с. Мархалівка

2) Асоціації фермерів «Агрокомплекс», Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина

про стягнення 5371,90 грн.

секретар судового засідання Колісник Ю.І.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі - відповідач 1) та Асоціації фермерів «Агрокомплекс» (далі - відповідач 2) про стягнення 5371,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Асоціацією фермерів «Агрокомплекс» прострочено виконання договору поставки на умовах товарного кредиту від 15 червня 2011 року за №ТК150611/1 у зв'язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з Асоціації фермерів «Агрокомплекс» штраф у розмірі 889,36 грн., пеню у розмірі 143,51 грн., 3% річних у розмірі 22,32 грн., інфляційні втрати у розмірі 489,15 грн. та відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3631,56 грн. Крім того, на підставі договору поруки від 7 квітня 2014 року за №07-04-2014-57 позивачем заявлено до солідарного стягнення з відповідачів 196,00 грн. відсотків за користування товарним кредитом.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 19 грудня 2014 року та призначено справу до розгляду на 3 лютого 2015 року.

Відповідно до ухвали суду від 3 лютого 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 3 березня 2015 року.

Відповідно до ухвали суду від 3 березня 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 17 березня 2015 року.

26 січня 2015 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про уточнення позовних вимог, яка за своєю правовою природою є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів 1000,00 грн. відсотків за користування товарним кредитом та стягнути з Асоціації фермерів «Агрокомплекс» 997,38 грн. відсотків за користування товарним кредитом, 889,36 грн. штрафу, 447,83 грн. пені, 59,04 грн. інфляційних втрат та 3646,38 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України судом прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням зазначеної заяви.

Відповідачі, повідомлені про час та місце розгляду справи ухвалами суду від 19 грудня 2014 року, від 3 лютого 2015 року та від 3 березня 2015 року, у судові засідання не з'явились, хоча були повідомлені належним чином. Суд вважає за можливе відповідно до ст. 75 ГПК України розглянути справу без участі відповідачів за наявними в ній матеріалами.

17 березня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2011 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (за договором - постачальник) та АФ «Агрокомплекс» (за договором - покупець) було укладено договір поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 (далі - договір), відповідно до якого у строки, зумовлені договором, постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця насіннєвий матеріал та хімічні засоби захисту рослин, а покупець зобов'язався прийняти товар для власних та виробничих потреб, сплатити проценти за користування товарним кредитом та ціну товару відповідно до умов договору.

15 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (новий кредитор) укладено угоду №15-11/12-120 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України), за умовами якої сторони дійшли згоди, що первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання Асоціацією фермерів «Агрокомплекс» (Боржник) зобов'язання щодо сплати розміру пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/7 від 15 червня 2011 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/7 від 15 червня 2011 року.

У відповідності до пункту 4.3. угоди ТОВ «Корпорація Агросинтез» повідомленням від 15 листопада 2012 року про зміну кредитора у зобов'язані належним чином повідомило АФ «Агрокомплекс» про зазначені вище обставини.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 6 червня 2013 року у справі №36/5005/1870/2012 здійснено процесуальне правонаступництво на стадії виконання рішення, а саме, замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні щодо примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області у справі №36/5005/1870/2012 від 9 липня 2012 року з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» на її правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс».

Додатковою угодою №6 від 5 грудня 2014 року до угоди №15-11/12-120 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року сторони вирішили змінити пункти 1.1, 1.2, 2.4 угоди та доповнити статтю 2 угоди пунктом 2.5. та викласти їх у наступній редакції:

1.1 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання Асоціацією фермерів «Агрокомплекс», зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, штрафу, відсотків за користування товарним кредитом, інфляційних втрат та 3% річних, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/7 від 15 червня 2011 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року.

1.2 за цією угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, штрафу, відсотків за користування товарним кредитом, інфляційних втрат та 3% річних, за весь період існування основної заборгованості.

2.4 з моменту укладення даної угоди, новий кредитор наділяється всіма правами первісного кредитора, що випливають із умов договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року по відношенню до боржника щодо нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, штрафу, відсотків за користування товарним кредитом, інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року.

2.5 з моменту укладення цієї угоди, новий кредитор наділяється всіма (будь-якими) правами первісного кредитора, що можуть випливати у майбутньому та випливають із умов договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21 червня 2012 року (у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Орєшкіної Е.В., Прудникова В.В.), яка набрала законної сили у справі №36/5005/1870/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» до Асоціації фермерів «Агрокомплекс» про стягнення 50657,92 грн. встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить 7225,52 грн., стягнуто з відповідача на користь позивача 7225,52 грн. боргу, 958,97 грн. пені, 3118,23 грн. штрафу, 11291,12 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 1609,50 грн. судового збору.

Також, судом встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/4108/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та Асоціації фермерів «Агрокомплекс» про стягнення 2964,54 грн. встановлено наявність заборгованості Асоціації фермерів «Агрокомплекс» з 3 квітня 2014 року у розмірі 2964,54 грн. (курсова різниця) та солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача зазначену суму.

Рішення господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/4108/14 набрало законної сили 11 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Угодою №15-11/12-120 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року, 7 квітня 2014 року між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» (Кредитор) та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (Поручитель) було укладено Договір поруки №07-04-2014-57, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку Асоціацією фермерів «Агрокомплекс» () щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру пені у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору поставки та Угоди, передбаченою ст. 2 цього Договору (надалі іменується «основний договір»). - пункт 1.1. Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки, під основним договором в цьому Договорі розуміють Угоду №15-11/12-120 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року, укладену згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року.

У розділах 3 та 4 договору поруки поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності поручителя та розмір поруки:

Пункт 3.1. - відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою розміру відсотків за користування товарним кредитом у сумі 1000,00 грн.

Пункт 4.1. - у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено судом, до позивача згідно угоди №15-11/12-120 про заміну кредитора у зобов'язанні та договору поруки №07-04-2014-57 перейшло право вимоги до відповідачів, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 2 договору №ТК150611/1 від 15 червня 2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 ГК України та статтею 526 ЦК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що встановлена рішенням господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/4108/14 заборгованість у розмірі 2964,54 грн. була сплачена 5 грудня 2014 року.

Враховуючи, що заборгованість відповідача 2 у розмірі 2964,54 грн. виникла з 3 квітня 2014 року (встановлено рішенням господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/4108/14) та була повністю сплачена Асоціацією фермерів «Агрокомплекс» лише 5 грудня 2014 року, суд приходить до висновку, що відповідач 2 допустив прострочення платежу з 3 квітня 2014 року по 4 грудня 2014 року.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» №543/965-ВР від 22.11.1996 року, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Згідно пункту 8.2.3 договору за прострочення (порушення) строків виконання грошових зобов'язань покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,05% але не більше подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а у разі якщо прострочення складає понад 30 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості договору за кожен факт порушення терміну оплати.

Згідно пункту 8.6 договору сторони домовилися, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань за цим договором здійснюється до моменту їх виконання, а строк позовної давності по цим вимогам складає 3 роки.

Як вбачається з умов договору, сторонами при його укладенні не погоджено, що при нарахуванні штрафних санкцій не застосовуються вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Господарський суд звертає увагу, що умова договору про сплату пені «нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань за цим договором здійснюється до моменту їх виконання» не є встановленням іншого строку (згідно положень п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) нарахування даного виду неустойки.

Оскільки, положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановлено ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місячного строку.

З огляду на вищевказане, належна до стягнення сума пені нараховується виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України та за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з розрахунку пені у сумі 447,83 грн., позивач здійснює її нарахування за період з 3 квітня 2014 року по 4 грудня 2014 року на суму боргу у розмірі 2964,54 грн., що перевищує строк, встановлений ст. 232 Господарського кодексу України.

Згідно розрахунку пені, здійсненого судом, до стягнення з відповідача 2 на користь позивача підлягає пеня у розмірі 312,54 грн., яка нарахована за період прострочення з 3 квітня 2014 року по 1 жовтня 2014 року на суму заборгованості у розмірі 2964,54 грн.

Враховуючи, що прострочення заборгованості тривало 246 днів, до стягнення з відповідача підлягає штраф у розмірі 889,36 грн., передбачений пунктом 8.2.3 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нараховані позивачем 3% річних у сумі 59,04 грн. та інфляційні втрати у сумі 447,83 грн. є обґрунтованими, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У частині 3 ст. 692 ЦК України зазначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ч.5 ст. 694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, у тому числі процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит, оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 №01-06/767/2013).

Проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення зазначених процентів. Застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п'ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п.п.2.7, 6.1, 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 №14).

У пункті 8.5 договору визначено, що згідно ст. 536, ч.3 ст. 692, ст. 694 ЦК України сторони домовились, що у разі прострочення сплати будь-якого платежу покупець сплачує постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за весь час прострочення, сума яких розраховується таким чином: СП=(СПП*0,5*Д):100, де СП - сума процентів, що підлягає сплаті покупцем постачальнику, СПП - сума простроченого платежу, Д - кількість календарних днів прострочення платежу.

Отже, по суті сторони домовились про конкретний розмір процентів за користування чужими грошовими коштами - 0,5% за день, що не суперечить принципу свободи договору.

Перевіривши розрахунок позивача щодо процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 3 квітня 2014 року по 4 грудня 2014 року у розмірі 3646,38 грн., суд приходить до висновку, що зазначена вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 5.1 договору постачальник надає покупцю товарний кредит у розмірі ціни отриманого і неоплаченого покупцем товару на період з дати отримання товару покупцем до дати його оплати згідно із договором. У разі прострочення терміну оплати вказаного в договорі, відсотки по товарному кредиту нараховуються до дати його фактичної оплати.

Згідно специфікацій до договору, річна процентна ставка по товарному кредиту встановлена у розмір 10%.

Частиною 1 ст. 694 Цивільного кодексу України встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Отже, враховуючи, що матеріалами даної справи, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 3 квітня 2012 року у справі №36/5005/1870/2012 та рішенням господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/4108/14 встановлено факт наявності та прострочення заборгованості, а саме, заборгованість у розмірі 7225,52 грн. (з 2 жовтня 2011 року по 2 квітня 2014 року) та заборгованість у розмірі 2964,54 грн. (з 3 квітня 2014 року 4 грудня 2014 року) суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення 1997,38 грн. відсотків за користування товарним кредитом підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, в розмірі 600,00 грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом Грищенком О.М. підтверджуються договором №02-39/06-14 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 2 червня 2014 року.

У відповідності зі Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №3888, виданим 29 жовтня 2009 року, Грищенко О.М. має право на заняття адвокатською діяльністю.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що розмір оплати послуг виконавця (гонорар) за даним договором становить 600,00 грн.

Між позивачем та адвокатом Грищенком О.М. підписано акт прийому-передачі виконаних робіт від 31 грудня 2014 року щодо надання адвокатських послуг, з визначеною вартістю послуг в сумі 600,00 грн.

Сплата позивачем вартості адвокатських послуг за вказаним договором підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №695 від 21 жовтня 2014 року на суму 600,00 грн.

Відповідно до пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року за №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених позивачем витрат по оплаті за договором про надання послуг адвоката в сумі 600,00 грн. в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 ГПК України, які підлягають покладенню на відповідачів.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються солідарно на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Солідарно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (08633, Київська область, Васильківський район, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, код 38267861) та Асоціації фермерів «Агрокомплекс» (51215, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина, вул. Куйбишева, 3, код 25521214) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, кв. 23, код 38039872) - 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. відсотків за користування товарним кредитом, 600 (шістсот) грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката та 1794 (одна тисяча сімсот дев'яносто чотири) грн. 17 коп. судового збору.

3. Стягнути з Асоціації фермерів «Агрокомплекс» (51215, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина, вул. Куйбишева, 3, код 25521214) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, кв. 23, код 38039872) - 997 (дев'ятсот дев'яносто сім) грн. 38 коп. відсотків за користування кредитом, 889 (вісімсот вісімдесят дев'ять) грн. 36 коп. штрафу, 489 (чотириста вісімдесят дев'ять) грн. 15 коп. інфляційних втрат, 59 (п'ятдесят дев'ять) грн. 04 коп. 3% річних та 312 (триста дванадцять) грн. 54 коп. пені.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 20 березня 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць