ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.03.2015 Справа № 907/651/14

Господарський суд Закарпатської області у складі колегії суддів головуючого судді Ушак І.Г., суддів Мокану В.В., Пригара Л.І. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород (далі - ФОП ОСОБА_1) за участю виконавчого комітету Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (далі - відповідно третя особа-1, третя особа- 2) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород (далі - ФОП ОСОБА_3) про визнання припиненим зобов'язання відповідача за договором № 23 та його права безкоштовного користування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 (далі - спірне приміщення); про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням шляхом примусового звільнення від неправомірного перебування у ньому осіб та майна відповідача,

представники :

позивача - ОСОБА_1, підприємець; ОСОБА_4, представник за довіреністю;

третьої особи-1 - Пекар В.І., представник за довіреністю;

третьої особи-2 - Пекар В.І., представник за довіреністю;

відповідача - ОСОБА_6, адвокат, представник за довіреністю

Позивач звернувся до суду з наведеними позовними вимогами, уточненими у ході судового розгляду справи, вважаючи, що відповідач безпідставно займає спірне приміщення та здійснює в ньому підприємницьку діяльність з огляду на те, що 25.06.14 приміщення передане позивачеві Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради за договором безкоштовного користування № 65 (далі - договір № 65), який укладений на виконання, зокрема, рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 18.06.14 № 200 «Про зміни до рішень» (далі - рішення № 200), яким припинено дію договору № 23 з відповідачем щодо безкоштовного користування спірним приміщенням (далі - договір № 23).

Позивач та його представники наполягають на задоволенні позовних вимог, хоча в ході судового розгляду даної справи з'ясовано, що рішення № 200 визнано судом недійсним у межах справи № 907/640/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про визнання нечинним та скасування рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради - № 200 від 18.06.2014 року „Про зміни до рішень". Посилаються при цьому на те, що договір № 65 формально є чинним і скасування рішення виконкому № 200 не скасовує дію договору.

Позивач посилається на те, що виникненню спірних відносин сторін щодо користування спірним приміщенням передувало рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.13 про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та розподіл спільного сумісного майна подружжя, яким залишено за ОСОБА_1 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1.

Відповідач письмовим відзивом та представник його у ході судового розгляду заперечує проти позову про усунення перешкод у користуванні спірним майном, через те, що позивач не є власником цього майна, а поведінка відповідача не є протиправною, оскільки користування спірним майном відповідач здійснює правомірно - відповідно до умов чинного станом на час судового розгляду даної справи договору № 23 укладеного з третьою особою-2 на підставі рішень третьої особи-1 № 352 від 16.11.05 «Про надання дозволу на облаштування автобусних зупинок» та № 312 від 09.11.06 «Про затвердження актів державної приймальної комісії, реєстрацію права власності, внесення зміни до рішення».

Що стосується рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.13, посиланням на яке також обґрунтовується позов, то відповідач наполягає, що порядок його виконання як рішення в цивільній справі врегульовано приписами розділу УІІ ЦПК України.

Треті особи-1, 2 у справі на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору та їх представник у ході судового розгляду вважають, що позов підлягає до задоволення з підстав наведених позивачем, право безкоштовного користування спірним приміщенням якому надано за договором № 65, хоча не заперечують, що з прийняттям рішення суду у справі № 907/640/14 фактично поновлено договір № 23 з відповідачем.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу в ході судового розгляду справи, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому суд виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що спірні відносини сторін виникли щодо користування спірним приміщенням - автобусною зупинкою в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 - яке є власністю міської ради, повноваження власника щодо якого здійснює Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, правонаступник управління майном міста Ужгородської міської ради

Спірне приміщення споруджено відповідно до Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, затвердженого рішенням L Ужгородської міської ради від 28.02.06 № 894. Цим Положенням визначено, що автозупинка-комплекс - це мала архітектурна форма, під дахом якої розміщений торгово-побутовий павільйон (кіоск), площею до 30 кв. м та майданчик для очікування пасажирського транспорту; користувач - фізична або юридична особа, яка фінансує будівництво автозупинок-комплексів та використовує його для здійснення підприємницької діяльності. Умовами Положення встановлено, зокрема, що дозвіл на право будівництва надається рішенням виконкому; підставою для будівництва є проект погоджений головним архітектором та дозвіл інспекції ДАБК; умовами будівництва є, в т.ч.: здійснення будівництва за рахунок коштів інвестора, прийняття автозупинки-комплексу в експлуатацію державною приймальною комісією, реєстрація за міською радою відповідно до рішення виконкому про прийняття автозупинки-комплексу в експлуатацію; права користувача автозупинки-комплексу передбачають: компенсацію витрат на будівництво шляхом безкоштовного користування таким строком на 10 років на підставі відповідної угоди; право на передачу права користування новому користувачу; пріоритетне право на укладення договору оренди на умовах визначених рішенням міської ради після спливу строку безкоштовного користування; на компенсацію витрат на спорудження або одержання у користування рівноцінного об'єкту при необхідності демонтажу або переміщення автозупинки. За взаємною згодою власник та користувач можуть вносити зміни та доповнення у договір безкоштовного користування приміщенням, підставою дострокового розірвання договору є невиконання користувачем обов'язків визначених Положенням.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується учасниками судового процесу, що спірне у даній справі приміщення споруджено ФОП ОСОБА_3 у порядку визначеному Положенням на підставі дозволу наданого ФОП ОСОБА_3 рішеннями виконкому Ужгородської міської ради від 16.11.05 № 352, від 25.10.06 № 296; прийнято в експлуатацію та зареєстровано за міською радою з прийняттям рішення виконкому Ужгородської міської ради від 09.11.06; надано управлінням майном міста, правонаступником якого є Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, у безоплатне користування ФОП ОСОБА_3 за договором безкоштовного користування від 27.12.06 № 23 строком на 10 років, у якому викладено також інші умови договору та права і обов'язки сторін у відповідності до Положення. Умовами договору № 23 визначено, що договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, смерті фізичної особи-користувача, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, які є родичами цієї особи від виконання договору; договір може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду у порядку встановленому законом.

18.06.14 виконавчий комітет Ужгородської міської ради прийняв рішення «Про зміни до рішень», за змістом якого, посилаючись на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.13 про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та розподіл спільного сумісного майна подружжя, яким залишено за ОСОБА_1 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1, вніс зміни до рішень виконкому Ужгородської міської ради від 16.11.05 № 352, від 25.10.06 № 296, якими ФОП ОСОБА_3 було надано дозвіл на облаштування автозупинки та прийнято її в експлуатацію, у яких замінив слова «Чорній-Прочухановій Олесі Ігорівні» на «Прочуханову Володимиру Віталійовичу» (п.1) та припинив дію договору № 23.

25.06.14 Департамент міського господарства Ужгородської міської ради на підставі зазначених рішень виконавчого комітету Ужгородської міської ради №№ 352, 312, 200 уклав з позивачем договір № 65 безкоштовного користування спірним приміщенням на строк до 27.12.16.

Наведеними обставинами - прийняттям рішення виконавчого комітету № 200 та укладенням договору № 65 - позивач обґрунтував підстави звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання припиненим зобов'язання відповідача за договором № 23 та його права безкоштовного користування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 та про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням шляхом примусового звільнення від неправомірного перебування у ньому осіб та майна відповідача.

Разом з тим, як встановлено у ході судового розгляду, зазначене рішення виконкому № 200 визнано нечинним та скасовано рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.08.14 у справі № 907/640/14, яке набрало законної сили 16.10.14. З огляду на наведене, позивач та його представники у ході судового розгляду продовжують наполягати на задоволенні позовних вимог, посилаючись на договір № 65, який хоча і укладений на підставі скасованого рішення, однак формально є чинним.

Суд, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, вважає відсутніми підстави задоволення вимог позивача з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.

Спірні відносини у даній справі виникли щодо права користування сторін спірним приміщенням, яке належить на праві власності міській раді. Матеріалами справи встановлено, що міська рада надала право користування цим приміщенням на підставі договору № 23 відповідачеві, який таким чином набув речове право - право користування - на майно міської ради і станом на час судового розгляду цей договір є чинним, оскільки не закінчився строк, на який його було укладено сторонами, не настали інші обставини, передбачені договором як підстава припинення договору; договір не розірваний та не визнаний недійсним, що не заперечується ніким з учасників судового процесу. Таким чином, встановлено, що відповідач у справі правомірно користується спірним приміщенням, власником якого є міська рада, тобто відповідач з укладенням договору № 23 набув речове право, яке підлягає захисту за приписами ст. 396 ЦК України, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України «Захист права власності».

За таких обставин не може вважатися, що позивач набув право користування спірним приміщенням з укладенням договору № 65, оскільки власник майна, яке обмежене речовим правом користування відповідача на підставі договору № 23 під час дії цього договору, не вправі був розпоряджатися цим майном, зокрема, шляхом укладення договору № 65, до припинення із відповідачем у встановленому порядку правовідносин користування спірним приміщенням .

Отже, у ході судового розгляду справи встановлено відсутність набутого у встановленому порядку права позивача на користування приміщенням міської ради, на захист якого подано позов, натомість встановлено правомірність користування відповідачем зазначеним приміщенням на підставі чинного договору з власником приміщення, що є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача .

При цьому, його посилання на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.13 про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та розподіл спільного сумісного майна подружжя, яким залишено за ОСОБА_1 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1, не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки таке право ОСОБА_1, як вбачається з рішення суду, обумовлено належним оформленням необхідних документів Ужгородською міською радою.

Судові витрати за розгляд справи судом за змістом ст.ст. 44- 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

З огляду на викладене, керуючись приписами ст.ст. 11, 15, 16, 386, 391, 395, 396 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-3, 33, 35, 43, 44-49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 19.03.15.

Головуючий суддя Ушак І.Г.

Суддя Мокану В.В.

Суддя Пригара Л.І.