РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015Справа №910/27124/14
За позовом Київської міської ради

до: 1. Шевченківської районної у місті Києві ради

2. Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради

3. ОСОБА_1

третя особа ОСОБА_2

про визнання недійсним пункту рішення, розпорядження та договору

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Багінська Г.В. (за довіреністю)

від відповідача-1: Чербар В.А. (за довіреністю від 12.01.2015);

від відповідача-2: Чербар В.А. (за довіреністю від 12.01.2015);

від відповідача-3: ОСОБА_5 (за довіреністю від 16.05.2014);

від третьої-особи: ОСОБА_6 (за довіреністю від 04.04.2013).

В судовому засіданні 02.02.2015р., відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

04.12.2014р. Київська міська рада (позивач) подала до канцелярії Господарського суду міста Києва на розгляд судом позовну заяву б/н б/д до Шевченківської районної у місті Києві ради (відповідач-1), Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради (відповідач-2) та ОСОБА_1 (відповідач-3) в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати протиправним та скасувати п. 4 рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від 27.12.2005р. № 644;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Шевченківської районної у м. Києві ради від 24.02.2006р. № 43;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.07.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2783, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (літера А);

- визнати недійсним договір дарування від 13.11.2008р., яким ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 164,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (літ.А);

- відновити Київській міській раді строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2014р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/27124/14. Розгляд справи призначено на 14.01.2014р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2015р. розгляд справи відкладено на 02.02.2015р.

В судовому засіданні представником відповідача-3 було заявлено клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідачів - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 1 рішення Шевченківської районної у місті Києві ради (далі - відповідач-1) від 27.12.2005р. №644 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва», зокрема, затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні згідно з додатком № 1.

Відповідно до п. 3 вказаного рішення зобов'язано Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - відповідач-2) здійснити приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва в установленому порядку з урахуванням вимог Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини».

Згідно п. 4 зазначеного рішення доручено голові Шевченківської районної у м. Києві ради вносити зміни до рішення ради в частині уточнення площ або адрес нежитлових приміщень, що підлягають приватизації, у випадку невідповідності площі або адреси нежитлових приміщень, вказаних у договорі оренди та документах БТІ, розпорядженням голови ради без подальшого затвердження на сесії.

Відповідно до п. 1 додатку 1 даного рішення до вказаного вище переліку включено нежитлове приміщення площею 160,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літ.А.

Розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради від 24.02.2006р. № 43 внесено зміни до п. 1 додатку 1 спірного рішення шляхом уточнення адреси об'єкта (АДРЕСА_1, літ.А) та його площі (164,7 кв.м).

За результатами проведеного аукціону між відповідачем-2 та ОСОБА_1 (далі - відповідач-3) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення на аукціоні від 27.07.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2783, відповідно до якого відповідач-3 придбав нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (літера А) за ціною 1 404 112,32 грн.

На підставі договору дарування від 13.11.2008р. право власності на спірні приміщення перейшло від відповідача-3 до ОСОБА_2 (далі - третя особа).

Позивач оспорює пункт 4 вказаного вище рішення ради, спірні розпорядження та договір купівлі-продажу на тій підставі, що зазначеним розпорядженням, на підставі п. 4 рішення ради, незаконно внесено зміни до даного рішення стосовно площі та адреси об'єкта приватизації, внаслідок чого, як зазначено у позові, фактично було включено до процесу приватизації зовсім інше приміщення, ніж те яке містилось в пункті 1 додатку 1 рішення ради, що виходить за межі повноважень голови Шевченківської районної у м. Києві ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції ради належить прийняття рішення щодо відчуження, відповідно до закону, комунального майна.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що рішення про приватизацію спірного приміщення прийнято Шевченківською районною у місті Києві радою.

Відповідно до п. 1 додатку 1 даного рішення ради до вказаного вище переліку включено нежитлове приміщення площею 160,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літ.А.

Пунктом 4 вказаного рішення уповноважено голову Шевченківської районної у м. Києві ради вносити зміни до рішення ради в частині уточнення площ або адрес нежитлових приміщень, що підлягають приватизації, у випадку невідповідності площі або адреси нежитлових приміщень, вказаних у договорі оренди та документах БТІ, розпорядженням голови ради без подальшого затвердження на сесії.

Відповідно до ч.7 ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», голова районної у місті ради в межах своїх повноважень видає розпорядження та, згідно з п.18 ч.6 даної статті, вирішує інші питання, доручені йому радою.

Розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради від 24.02.2006р. № 43 внесено зміни до п. 1 додатку 1 рішення ради шляхом уточнення адреси об'єкта приватизації (АДРЕСА_1, літ.А) та його площі (164,7 кв.м).

Відповідно до інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001р. № 127, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд здійснюється, зокрема, з метою визначення їх фактичної площі та об'єму.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Згідно із пунктом 6.2. зазначеного Положення підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ.

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі - БТІ) від 28.01.2015р. № 897 (И-2015), наданого у відповідь на судовий запит, згідно матеріалів інвентаризаційної справи нежитлове приміщення площею 160,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літ.А та нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літ.А, є одним і тим самим нежитловим приміщенням.

Наведене також вбачається із наявних в матеріалах справи листа БТІ від 10.03.2004р. № 10051, листа Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради КМДА від 16.03.2006р. № 1372 та охоронного договору на пам'ятку культурної спадщини, укладеного 05.03.2009р. між третьою особою та Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради КМДА.

З урахуванням всього вищенаведеного суд дійшов висновку, що оспорюваний п. 4 рішення ради та спірне розпорядження не були спрямовані на включення та не мали наслідком включення до процесу приватизації іншого приміщення, ніж те, що визначено в п. 1 додатку 1 до вказаного вище рішення ради, і були прийняті виключно з метою уточнення відомостей щодо фактичної площі та адреси об'єкта приватизації згідно даних інвентаризації проведеної БТІ у відповідності до закону.

Відповідно, за результатами приватизації, проведеної на підставі вищевказаного рішення ради (з урахуванням змін внесених оспорюваним розпорядлженням), на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу було відчужено об'єкт приватизації, включений до приватизаційної процедури у встановленому законом порядку (на підставі рішення місцевої ради), відомості стосовно площі та адреси якого було визначено у відповідності до даних проведеної БТІ інвентаризації, що відповідає вимогам приватизаційного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання незаконним в судовому порядку акту індивідуальної дії органу місцевого самоврядування є порушення внаслідок його прийняття цивільних прав або інтересів.

Так само, обов'язковою умовою для здійснення судового захисту взагалі є наявність факту порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

В свою чергу, позивачем не обґрунтовано, яким чином оспорюваний п. 4 рішення ради, оспорювані розпорядження та договір призвели до порушення його цивільних прав та інтересів.

Судом під час розгляду справи також не встановлено, які конкретні негативні наслідки та стосовно яких саме прав або інтересів позивача могли бути спричинені внаслідок прийняття оспорюваного пункту рішення ради, оспорюваного розпорядження та внаслідок укладення оспорюваного договору.

Наведене свідчить про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Крім того, Київською міською радою не вказано, які взагалі цивільні права або інтереси вона має стосовно спірного нерухомого майна або мала їх на час його приватизації.

Судом під час розгляду справи також не виявлено наявності у Київської міської ради будь-яких цивільних прав або інтересів стосовно спірного об'єкта нерухомості з урахуванням того, що рішенням Київради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" (додаток 11) жилий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 1498,85 кв. м, в тому числі 353,10 кв. м нежилих приміщень, було передано до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва і власником спірного майна на час його приватизації, відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого 04.04.2006р., була територіальна громада Шевченківського району м. Києва.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із відсутністю факту порушення будь-яких цивільних прав або інтересів позивача, а також у звязку із недоведеністю взагалі наявності законних прав та інтересів позивача, повязаних із об'єктом приватизації та порядком його відчуження.

Стосовно клопотання відповідача-3 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно наявних матеріалів справи 21.04.2006р. перший заступник Київського міського голови І.Фоменко звернувся до Київського міського голови Черновецького Л.М. з листом (вх. № 13145), яким повідомляв про спірне рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від 27.12.2005р. № 644, а також про проведення аукціону з продажу спірного майна, запланованого на 24.04.2006р.

21.04.2006р. Київський міський голова з цього приводу дав термінове доручення голові Шевченківської районної у м. Києві ради Харитончуку М.В. зупинити процедуру приватизації.

Наведене свідчить про те, що строк позовної давності сплив 22.04.2009р.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

В той же час суд зазначає, що пропуск позивачем строку позовної давності не може слугувати підставою для відмови в позові у даній справі, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову з підстав відсутності порушених цивільних прав або інтересів позивача, які підлягали б захисту в судовому порядку.

Крім того, слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 одержав право власності на об'єкт приватизації саме внаслідок відповідних дій публічних органів спрямованих на його відчуження у порядку проведення приватизаційної процедури.

Як зазначалося вище, позовна заява обґрунтована безпосередньо тим, що Шевченківська районна у м. Києві рада та Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради порушили вимоги законодавства щодо порядку проведення приватизаційної процедури.

При цьому, відповідач-3 внаслідок наведених дій публічних органів об'єктивно одержав реальні підстави виправдано очікувати одержання права власності на об'єкт приватизації з метою ефективного використання даного права.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17.07.97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32- 35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. The United Kingdom) від 24.06.2003р., майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Виходячи із підтверджених матеріалами справи обставин приватизації спірного об'єкту та умов оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 обґрунтовано очікував на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також слід зазначити, що у рішенні від 24.06.2003р. у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила", тобто визнання недійсними рішення публічного органу та договору згідно яких майно отримане у власність від держави та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Слід зазначити, що Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007р. на підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" також застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства".

Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд України: "Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця".

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Вищого господарського суду України від 09.04.08 у справі № 15/234, від 04.12.08 у справі № 2/142-08, від 21.07.2010р. у справі № 8/19пд, від 02.03.2012р. у справі № 36/310; а також у постанові від 19.01.2012р. № К-41237/09 і ухвалі від 05.09.2012р. № К/9991/55096/11 Вищого адміністративного суду України; у постанові від 16.05.2012р. № 6-48577ск11 і ухвалі від 01.08.2012р. № 6-16881св12 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

При цьому, позивачем не доведено наявності умислу у відповідача-3 на незаконне заволодіння об'єктом приватизації.

Таким чином, визначені позивачем на обґрунтування позовних вимог обставини за будь-яких умов не можуть слугувати підставами для задоволення позову.

Враховуючи все наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову відхилено судом у зв'язку із недоведеністю позивачем існування обставин, які відповідно до закону могли б слугувати підставами для вжиття таких заходів.

Клопотання відповідача-3 про залучення БТІ в якості третьої особи також відхилено судом у зв'язку із відсутністю обґрунтування того, яким чином судове рішення по даній справі може вплинути на права або інтереси вказаної особи.

Клопотання відповідача-3 про залишення позову без розгляду відхилено судом у зв'язку із відсутністю передбачених законом підстав для застосування відповідних процесуальних наслідків.

Судові витрати, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.03.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало