КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р. Справа№ 910/21278/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шипка В.В.

суддів: Верховця А.А.

Остапенка О.М.

при секретарі Матвєєнко Т.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс"

на рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2014р.

у справі № 910/21278/14 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс"

до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав"

про застосування наслідків некчемного правочину - стягнення 3 500, 00 грн.

за участю представників:

від позивача: Александріді Л.І. - дов. № б/н від 16.02.2015р.

від відповідача: Хлєбніков С.Г. - дов. № б/н від 16.06.2014р.

Постанова приймається 10.03.2015р. у зв»язку з оголошенням в судовому засіданні 17.02.2015р. перерви відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" (позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину - Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, підписаного Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс", - стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" коштів, сплачених на виконання зазначеного договору в сумі 3500,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2014р. у справі № 910/21278/14 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс", звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2014р. у справі № 910/21278/14 скасувати повністю та прийняти нове, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Какао Плюс» застосувати наслідки нікчемного правочину - Договору № КБР-12/11/11 від 01.11.2011р., підписаного Приватною організацією «Українська ліга авторських і суміжних прав» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КакаоПлюс», стягнути з Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КакаоПлюс» кошти, сплачені на виконання зазначеного Договору у сумі 3500,00 грн. та стягнути з Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КакаоПлюс» 914,00 грн. судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.02.2015р.

Через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 17.02.2015р. представником відповідача був поданий відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2014р. у справі № 910/21278/14 залишити без змін, а апеляційну каргу без задоволення.

Через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 17.02.2015р. представником позивача була подана заява.

В судовому засіданні 17.02.2015р. відповідно до ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 10.03.2015р.

На виконання вимог суду 25.02.2015р. представником відповідача було надано клопотання про приєднання до матеріалів справи копію Договору № КБР-12/11/11 від 01.11.2011р.

Через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 02.03.2015р. представником відповідача були подані додаткові пояснення.

Розпорядженням Заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015р. було внесено зміни до складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" прийнято до провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" (позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину - Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, підписаного Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс", - стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" коштів, сплачених на виконання зазначеного договору в сумі 3500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, підписаний позивачем і відповідачем, є нікчемним відповідно до вимог частини 9 статті 1109 Цивільного кодексу України, оскільки на момент підписання Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року відповідач не був, і не є уповноваженою організацією колективного управління, а відповідно, відповідач не мав повноважень на укладення від свого імені договору, предметом якого є надання відповідачем позивачу невиключної ліцензії на використання у своїй комерційній діяльності фонограми музичних творів, що є популярними на сьогоднішній день, і які постійно сповіщуються в ефірі всеукраїнських мережевих радіостанцій. Позивач вважає, що укладання відповідачем, як повіреним ОП "Українська ліга музичних прав", Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року від свого імені, а не від імені довірителя, на підставі Договору доручення № ЛУ-01/20/11 від 20.01.2011 р., прямо суперечить вимогам статті 1000 Цивільного кодексу України. Керуючись приписами ст.ст. 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що при застосуванні наслідків нікчемного правочину - Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають кошти в сумі 3500,00 грн., сплачені позивачем на виконання зазначеного договору.

Місцевим судом в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину - Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, підписаного Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс", - стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" коштів, сплачених на виконання зазначеного договору в сумі 3500,00 грн. відмовлено повністю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог, враховуючи наступне.

01.11.2011 р. між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" (відповідач, УЛАСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" (позивач, Користувач) укладено Договір № КБР-12/11/11 (далі - Договір або Договір № КБР-12/11/11 від 01.11.2011 р.), умовами якого передбачено, що Користувач здійснює публічне виконання оприлюднених музичних творів, фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань, публічну демонстрацію відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань (далі разом - Твори), а УЛАСП надає Користувачу, на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на таке виконання та здійснює збір винагороди (роялті). Користувач зобов'язується виплачувати винагороду (роялті) УЛАСП відповідно до даного договору та Закону (п. 2.1 Договору).

Відповідно до абз. 1 розділу 1 (Преамбула) Договору визначено, що УЛАСП є організацією, що має повноваження надавати дозвіл на використання об'єктів авторського права та здійснювати збір винагороди (роялті) за використання суміжних прав способом публічного виконання на підставі Свідоцтва про реєстрацію в якості організації колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України за № 19/2011 від 24.01.2011 р. та Договору доручення № ЛУ-01/20/11 від 20.01.2011 р. з єдиною в Україні уповноваженою організацією колективного управління по збору і розподілу винагороди за використання опублікованих з комерційною метою фонограм, відеограм, та зафіксованих в них виконань - ОП "Українська ліга музичних прав".

Згідно пункту 3 Додатку № 2 до Договору визначено, що Користувач використовує у своїй комерційній діяльності фонограми музичних творів, що є популярними на сьогоднішній день, і які постійно сповіщуються в ефірі всеукраїнських мережевих радіостанцій. Там же зазначено, що УЛАСП буде розподіляти отриману від Користувача винагороду (роялті) у відповідності до звітів мережевих українських радіостанцій про публічне сповіщення ними фонограм музичних творів за звітний період (календарний квартал).

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків , крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною.

Отже, для застосування наслідків нікчемного правочину, яким позивач вважає Договір № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року, підписаний ним та Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" - стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" коштів в сумі 3500,00 грн., сплачених на виконання зазначеного договору, доведенню підлягає факт нікчемності цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що Договір № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року укладений згідно з вимогами чинного законодавства, а позивачем не доведено, що даний договір є нікчемним.

Зі змісту Договору № КБР-12/11/11 від 1 листопада 2011 року вбачається, що за своєю правовою природою він є ліцензійним договором, який є одним з видів договорів щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності.

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір (ч. 3 ст. 1109 ЦК України).

Відповідно до ч. 9 ст. 1109 ЦК України умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього кодексу є нікчемними.

На думку позивача на момент підписання Договору відповідач не був, і не є уповноваженою організацією колективного управління, не мав повноважень на укладення від свого імені спірного договору, предметом якого є надання відповідачем позивачу невиключної ліцензії на використання у своїй комерційній діяльності фонограми музичних творів, що є популярними на сьогоднішній день, і які постійно сповіщуються в ефірі всеукраїнських мережевих радіостанцій, а рівно, що в даному випадку укладення повіреним договорів від свого імені, а не від імені довірителя, на підставі договору доручення прямо суперечить вимогам статті 1000 ЦК України. Доводи позивача, що підписаний позивачем і відповідачем Договір, є нікчемним відповідно до вимог ч. 9 ст. 1109 Цивільного кодексу України не беруться судом до уваги.

Відповідач по справі - Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" відповідно до Свідоцтва Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України про облік організації колективного управління від 24.01.2011 р. № 19/2011, з надання дозволів на використання об'єктів авторського права (зокрема, музичних творів) і суміжних прав судом враховано наступне.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим Законом (ч. 2 ст. 418 ЦК України).

Законодавство України про авторське право і суміжні права базується на Конституції України і складається з відповідних норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про авторське право і суміжні права", законів України "Про кінематографію", "Про телебачення і радіомовлення", "Про видавничу справу", "Про розповсюдження примірників аудіовізуальних творів та фонограм" та інших законів України, що охороняють особисті немайнові права та майнові права суб'єктів авторського права і суміжних прав (ст. 2 Закону України "Про авторське право і суміжні права").

Перелік об'єктів права інтелектуальної власності визначений приписами ч. 1 ст. 420 ЦК України. Зокрема, об'єктами права інтелектуальної власності є літературні та художні твори, які в свою чергу є об'єктами авторського права (ч. 1 ст. 433 ЦК України), до складу яких входять музичні твори (з текстом або без тексту) (п. 1 ч. 1 ст. 433 ЦК України), а також виконання, фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення, які в свою чергу є об'єктами суміжних прав (ч. 1 ст. 449 ЦК України).

Відповідно до статті 422 ЦК України право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором.

До майнових прав інтелектуальної власності на твір відповідно до ч. 1 ст. 440 ЦК України відносяться: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

До майнових прав інтелектуальної власності на об'єкт суміжних прав відповідно до ч. 1 ст. 452 ЦК України відносяться: право на використання об'єкта суміжних прав; виключне право дозволяти використання об'єкта суміжних прав; право перешкоджати неправомірному використанню об'єкта суміжних прав, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Відповідно до частин четвертої і п'ятої статті 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за авторським договором про передачу невиключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має авторське право) передає іншій особі право використовувати твір певним способом і у встановлених межах. При цьому за особою, яка передає невиключне право, зберігається право на використання твору і на передачу невиключного права на використання твору іншим особам. Право на передачу будь-яким особам невиключних прав на використання творів мають організації колективного управління.

Частиною другою статті 33 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Статтею 45 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами особисто, через свого повіреного або через організацію колективного управління.

Згідно з частиною четвертою статті 47 Закону України "Про авторське право і суміжні права" особи, які використовують твори, виконання, програми мовлення, примірники фонограм (відеограм), зобов'язані надавати організаціям колективного управління точний перелік використаних (усіх) творів, виконань, примірників фонограм (відеограм), програм мовлення разом з документально підтвердженими даними про одержані прибутки від їх використання та повинні виплачувати організаціям колективного управління винагороду в передбачений термін і в обумовленому розмірі.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 48 Закону України "Про авторське право і суміжні права" повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі; організації колективного управління можуть управляти на території України майновими правами іноземних суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями, в тому числі й про взаємне представництво інтересів.

Разом з тим, за змістом пункту "в" частини сьомої статті 48 Закону України "Про авторське право і суміжні права" наявною є можливість певного управління організацією колективного управління майновими правами й осіб, які не передали організації повноважень відповідно до частини третьої цієї статті.

Так, частинами п'ятою і шостою статті 48 Закону встановлено, що:

- на основі одержаних повноважень організації колективного управління надають будь-яким особам шляхом укладання з ними договорів невиключні права на використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав.

- організація колективного управління має право вимагати від осіб, які використовують об'єкти авторського права і суміжних прав, надання їм документів, що містять точні відомості про використання зазначених об'єктів, необхідні для збирання і розподілу винагороди.

За приписами пунктів "б" і "в" частини першої статті 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права" організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень такі функції: укладати договори про використання прав, переданих в управління. Умови цих договорів повинні відповідати положенням статей 31-33 цього Закону; збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до положень частини другої вказаної статті суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав, які не передали організаціям колективного управління повноважень на управління своїми правами, в тому числі щодо збирання винагороди, мають право вимагати від організацій колективного управління, які таку винагороду за використання їхніх творів і об'єктів суміжних прав зібрали, виплати цієї винагороди, а також вимагати вилучення своїх творів і об'єктів суміжних прав із дозволів на використання, які надаються організаціями колективного управління шляхом укладання договорів з особами, які використовують ці об'єкти.

Отже, надавши організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав, які й не перебувають в їх управлінні (але не вилучені з нього в установленому порядку), законодавець врахував специфіку діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об'єктів авторського права та суміжних прав, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

Такий підхід водночас забезпечує дотримання прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав (як щодо дозволу на використання творів, так і стосовно отримання винагороди) та дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати використання необмеженого переліку творів (зокрема, музичних) без порушення майнових авторських прав, уклавши відповідний договір з однією організацією колективного управління.

Таким чином, організація колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, якою є відповідач по справі, управляє майновими правами осіб, які передали повноваження на управління майновими правами, а також правами осіб, які не передали повноваження на управління майновими правами, та може збирати винагороду за використання необмеженого кола об'єктів авторського права і (або) суміжних прав за умови, якщо суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав не вилучили своїх творів і об'єктів суміжних прав із дозволів на використання, які надаються організаціями колективного управління шляхом укладання договорів з особами, які використовують ці об'єкти (ч. 2 ст. 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права").

А тому, відповідач, як організація колективного управління, уповноважений укладати, а рівно підписувати від власного імені, договори про надання невиключних прав на використання об'єктів авторського права і суміжних прав з особами, які в своїй діяльності використовують такі об'єкти, у тому числі й з Товариством з обмеженою відповідальністю "Какао плюс".

Крім того, використання музичних творів, фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань, відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань у діяльності кафе-кав'ярні позивача останнім не заперечувалось.

За клопотанням позивача та на вимогу суду відповідачем наданий для огляду оригінал договору № КБР-12/11/11 від 01.01.2011р.. який за своїм змістом є ідентичним копії договору наданого позивачем. Різниця у наданих договорах у заповнених від руки реквізитів позивача, яка на думку колегії суддів не має суттєвого значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено договором.

Позивач після отримання від відповідача пропозиції про укладення договору, підписав договір та скріпив його своєю печаткою.

Після чого здійснив оплату по цьому договору за період 11.2011р. - 03.2012р., що підтверджує бажання позивача укласти договір на умовах викладених у договорі.

Дослідивши зміст Договору, колегією суддів встановлено, що умови Договору не суперечать положенням чинного законодавства, а відповідач, укладаючи Договір, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладення відповідного договору.

За таких обставин, спірний Договір не може вважатися нікчемним, а відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 3500,00 грн., які підставно сплачені останнім на виконання умов Договору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2014р. у справі № 910/21278/14.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Какао Плюс" залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2014р. у справі № 910/21278/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21278/14 повернути до господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Шипко

Судді А.А. Верховець

О.М. Остапенко