ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Справа № 922/5354/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Новосельцев В.І. - дов. б/н від 01.04.2014р.,

1-го відповідача - Артюх А.Л. - дов. б/н від 17.10.2014р.,

2-го відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1025Х/1-9) на рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2015 р. у справі № 922/5354/14,

за позовом Приватного акціонерного товариства "Лізингова компанія "Сприяння", м. Харків,

до 1) Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області, м. Харків;

2) Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", м. Харків,

про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія "Сприяння" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області та Публічного акціонерного товариства "Земельний банк" про визнання недійсним майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р. недійсним.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.01.2015 р. (суддя Суслова В.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2015 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

1-й відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства.

2-й відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання не з'явився та про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, на адресу суду з поштового відділення з відміткою "за зазначеною адресою вибув" повернувся лист з копією ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 11.02.2015р. про прийняття апеляційної скарги до провадження, яка була надіслана 2-му відповідачу у відповідності до ст. 87 ГПК України на адресу, що була вказана в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто, повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте 2-й відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі вищевказаної особи за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача та у відзиву на неї доводи 1-го відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.06.2010 р. між ПАТ "Земельний банк" (2-й відповідач) та Національним банком України в особі Управління НБУ у Харківській області (1-й відповідач) було укладено договір застави майнових прав № 15/9, відповідно до п. 1.1 якого предметом вказаного договору є майнові права за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 р. зі всіма змінами до нього, укладеним між заставодавцем (ПАТ "Земельний банк") і боржником (ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння").

Згідно з п. 1.5 даного договору застави майнових прав № 15/9 вказаний договір укладено з метою забезпечення виконання заставодавцем (ПАТ "Земельний банк") вимог заставодержателя (НБУ в особі Управління НБУ в Харківській області) за кредитним договором № 15 від 06.11.2008 р.

Пунктом 1 статті 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу, тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання (ч. 3 ст. 3 Закону України "Про заставу").

Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частина 1 статті 574 Цивільного кодексу України визначає, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність тверджень позивача про те, що в момент вчинення договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р. його сторонами недодержано вимог п. 3.4 глави 3 розділу ІІ "Проведення операцій з рефінансування банків" Положення № 259, яким встановлено вичерпний перелік документів, які можуть прийматися у забезпечення кредитів рефінансування, і цей перелік не передбачає забезпечення виконання зобов'язання за кредитом рефінансування заставою майнових прав за укладеним банком-позичальником кредитним договором із суб'єктом господарювання, що є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування та згідно ст. 42 цього Закону надає кредити комерційним банкам для підтримки ліквідності.

Ні підставі Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26.09.2006 р. № 378, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.10.2006 р. за № 1120/12994, зі змінами (далі - Положення № 378), 06.11.2008 р. між відповідачами у справі було укладено кредитний договір № 15, за умовами якого ПАТ "Землебанк" було надано кредит на суму 50 000 000,00 грн. на термін з 06.11.2008 р. до 26.08.2009 р. з оплатою відсотків у розмірі 17,0 процентів річних.

Відповідно до вимог Положення про кредитну підтримку Національним банком України в разі реальної загрози стабільності їх роботи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2009 р. № 262, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.05.2009 р. за №408/16424 (далі - Положення № 262), та постанови правління Національного банку України" від 02.12.2009 р. № 717/БТ "Про пролонгацію строку дії кредитного договору Харківського акціонерного комерційного Земельного банку", 05.01.2010 р. між відповідачами у справі було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким внесено зміни до кредитного договору, зокрема в частині продовження терміну погашення кредиту до 26.08.2010 р. та збільшення процентної ставки за кредитом. Забезпеченням за пролонгованим кредитом додатково було надано нерухоме майно та акції істотної участі в банку.

Вищезазначене Положення № 262 втратило чинність з 21.02.2010 р. з набранням чинності Положення про рефінансування та надання Національним банком України кредитів банкам України з метою стимулювання кредитування економіки України на період її виходу на докризові параметри, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 47 від 04.02.2010 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.02.2010 р. за № 146/17441 (далі - Положення № 47).

Пунктом 2 преамбули Положення № 47 передбачено, що зміну умов кредитних договорів, укладених відповідно до Положення № 378 (зі змінами), Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11.10.2008 р. № 319 "Про додаткові заходи щодо діяльності банків" (зі змінами), Положення № 262 (зі змінами), Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.04.2009 р. № 259, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.05.2009 р. за № 410/16426, здійснювати в порядку визначеному цим Положенням № 47, та кредити за цими договорами вважати такими, що надані для підтримки ліквідності банків відповідно до цього Положення № 47.

У відповідності до вимог п. 2.1 розділу ІІ Положення № 47 перелік забезпечення за кредитами, що надані для підтримки ліквідності банків, визначався згідно додатку 2 Положення № 47.

Згідно з п. 3 вказаного додатку Положення № 47 до 3-ої категорії основного забезпечення належать майнові права за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними особами та фізичними особами-суб'єктами підприємницької діяльності, заборгованість за якими класифікована як "стандартна", "під контролем" або "субстандартна" відповідно до нормативно правових актів Національного банку України з питань формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, за умов визначених вказаним пунктом додатку 2 Положення № 47.

З урахуванням вищевказаних вимог Положення № 47, 25.06.2010 р. між відповідачами у справі було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким було внесено зміни до п. 1.2., відповідно до яких додатково в забезпечення виконання зобов'язань 2-м відповідачем за кредитним договором 1-му відповідачу були надані, зокрема, майнові права за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 р., укладеним між 2-м відповідачем та позивачем, зі всіма змінами до нього, про що укладено договір застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не взято до уваги те, що 1-м відповідачем не дотримано вимоги п. 4 розділу 1 Додатку 2 Положення № 47 щодо страхування майнових прав за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 р. та відсутній договір страхування на користь іпотекодержателя предмету іпотеки за договором іпотеки від 19.09.2008 р., що укладений між 1-м відповідачем та ТОВ "Сонар-Л", в якості забезпечення за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 р.

Зазначені посилання позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 5 Закону України "Про страхування" (в редакції закону, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Згідно з ч. 2 ст. 5 цього ж Закону, обов'язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов'язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Страхування майнових прав за наданими банком кредитами не було та не є включеним до переліку видів обов'язкового страхування передбаченого ст. 7 Закону.

Судова колегія також зазначає, що нормами Положення № 47 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) необхідність проведення перевірки Національним банком України наявності договору страхування предмету іпотеки на користь іпотекодержателя (2-го відповідача) за договором іпотеки, що виступає забезпеченням за майновими правами на кредитне зобов'язання, що береться в заставу, не передбачено.

Тому, відсутність договору страхування предмету іпотеки від 19.09.2008 р., що укладений між ТОВ "Сонар-Л" та 2-м відповідачем, не є підставою для визнання договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р., укладеного між відповідачами у справі, недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи, що договір застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р. спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції правильно зазначив, що сторонами при укладанні спірного договору застави додержано всіх необхідних вимог щодо чинності правочину.

Крім того, позивач - ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння" не є стороною за договором застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р., який просить визнати недійсним, при укладенні договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р. права та інтереси ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння" не були порушені.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, тому, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 р.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2015 р. у справі № 922/5354/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2015 р. у справі № 922/5354/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 24.03.2015р.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.