РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015Справа №910/25820/14

За позовом Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут»

про визнання договору укладеним, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні майном та вчинити дії

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Босий В.П.

Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Подолін І.В. за довіреністю б/н від 30.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» (далі - відповідач) про:

- визнання укладеним Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між сторонами від 30.01.2014 р., у редакції з врахуванням протоколу розбіжностей від 27.02.2014 р.;

- зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві;

- зобов'язання відповідача відновити вхідні двері квартири № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві до того стану, який передував пошкодженню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 25.10.2013 р. він набув право власності на квартиру № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві на підставі свідоцтва від 25.10.2013 р., виданого згідно з актом № 1080/7 державного виконавця в рахунок примусового виконання рішення суду. Право власності за позивачем на вказане майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 63. Як зазначає позивач, при спробі увійти до придбаної квартири, представник позивача з'ясував, що вхідні двері зварені металевим зварюванням та опечатані відповідачем, що підтверджується фотографіями та висновком дільничного інспектора міліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 27.12.2013 р. та не заперечується відповідачем. При цьому, як зазначає позивач, ним було з'ясовано, що за попередніми власниками спірної квартири рахується борг, у разі погашення якого позивачем, відповідач засвідчив, що надасть можливість користуватись такою квартирою. З урахуванням вказаних обставин, позивач зазначає, що відповідач перешкоджає йому користуватись придбаною квартирою та, крім того, пошкодив його майно. Також позивач зазначає, що він звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про обслуговування та оплату комунальних послуг, у відповідь на що відповідач листом від 30.01.2014 р., який був отриманий позивачем 14.02.2014 р., направив проект Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між сторонами від 30.01.2014 р. Оскільки позивач не погодився з окремими положеннями запропонованої редакції Договору, він 03.03.2014 р. направив на адресу відповідача протокол розбіжностей від 27.02.2014 р. та підписаний з його боку Договір із зазначенням в його тексті примітки: «з протоколом розбіжностей», які відповідач отримав 05.03.2014 р. З урахуванням наведених обставин, позивач вирішив звернутись до суду з вказаними позовними вимогами для захисту власних прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25820/14 та призначено її до розгляду на 09.12.2014 р. При цьому, в порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з метою підготовки справи до розгляду витребувано у позивача, зокрема: Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири № 128 в будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві станом на час розгляду справи; Акт огляду вхідних дверей до квартири № 128 в будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві, який скласти із залученням повноважного представника відповідача, з проведенням фотофіксації, станом на час розгляду справи; від відповідача, зокрема: письмові пояснення з підтверджуючими доказами щодо прийняття умов Договору відносин власників житлових приміщень та управителя Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном, які були визначені позивачем в протоколі розбіжностей від 27.02.2014 р., отриманому відповідачем 05.03.2013 р.; письмові пояснення щодо обставин, причин та правових підстав блокування доступу до квартири № 128 в будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві.

08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 09.12.2014 р. від представника відповідача надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 09.12.2014 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 13.01.2015 р.

13.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 13.01.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 20.01.2015 р.

19.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від сторін надійшла мирова угода у справі № 910/25820/14.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.01.2015 р. було призначено у справі колегіальний розгляд.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 20.01.2015 р. справу № 910/25820/14 було передано на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Васильченко Т.В., Любченко М.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.01.2015 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/25820/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 03.03.2015 р.

02.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява, відповідно до якої він просить затвердити мирову угоду від 19.01.2015 р., з урахуванням виконання ним позовних вимог.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 18.03.2015 р.

13.03.2015 р через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання, відповідно до якого він просить затвердити мирову угоду від 19.01.2015 р., а провадження у справі припинити. При цьому, позивач просить справу розглядати без участі його представника.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 18.03.2015 р., у зв'язку з відпусткою судді Васильченко Т.В., справу № 910/25820/14 передано на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Босий В.П., Любченко М.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.03.2015 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/25820/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 18.03.2015 р.

18.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання, відповідно до якого він просить суд залишити позов без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, оскільки позивача постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 152 віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 р. прийнято рішення № 52 про запровадження з 03.03.2015 р. тимчасової адміністрації.

Представник позивача в судове засідання 18.03.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 18.03.2015 р. судом було розглянуто заяви сторін про затвердження мирової угоди у справі та за результатами дослідження переданого на розгляду суду тексту підписаної між сторонами мирової угоди, - вирішено в задоволенні таких заяв відмовити.

Так, положеннями ст. 78 ГПК України встановлено, що умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи.

Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

До затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цієї дії у представників сторін.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Згідно з частиною 3 статті 78 Господарського процесуального кодексу України, мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову.

Зі змісту наведеного вбачається, що умови мирової угоди мають стосуватися лише правовідносин сторін, які є об'єктом спору. Умови мирової угоди не можуть поширюватися на осіб, які не є сторонами спору. Умови мирової угоди не можуть стосуватися вимог, що не заявлялися в позовній заяві.

За своїм змістом мирова угода - це договір, який укладається між сторонами з метою припинення спору та вирішення всіх спірних питань, за для яких і було подано позов, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спору, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а досягнувши угоди між собою, припиняють спір. Така угода призводить до врегулювання спору шляхом визначення її сторонами певних дій, які та чи інша сторона угоди має вчинити.

У зв'язку з цим, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, закріплених у вказаних вище процесуальних нормах, є правом сторони, яке, відповідно до процесуального Закону, неможливо реалізувати тільки за наявності умов, якщо такі дії суперечать законодавству, або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, умови мирової угоди мають бути викладені чітко та недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору.

Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини твердо врегульовано законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Дослідивши текст поданої суду мирової угоди від 19.01.2015 р., судом встановлено, що така угода остаточно не вирішує спору між сторонами та крім того, стосується не лише правовідносин сторін, які є об'єктом спору.

Так, предметом спору у даній справі є вимоги позивача про:

- визнання укладеним Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між сторонами від 30.01.2014 р., у редакції з врахуванням протоколу розбіжностей від 27.02.2014 р.;

- зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві;

- зобов'язання відповідача відновити вхідні двері квартири № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві до того стану, який передував пошкодженню.

Водночас, за змістом підписаної мирової угоди сторони:

- погоджують підписання між ними спірного Договору без врахування попередньої заборгованості за житлово-комунальні послуги (спірний п. 4.2.11. проекту Договору), не вирішуючи інших розбіжностей, що відображені в Протоколі від 27.02.2014 р.;

- погоджують, що позивач з метою врегулювання спору бере на себе зобов'язання сплатити борг за житлово-комунальні послуги за період володіння даною власністю, проте як такі зобов'язання не стосуються предмету спору;

- погоджують зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві, але жодним чином не вирішують питання щодо зобов'язання відповідача відновити вхідні двері квартири № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві до того стану, який передував пошкодженню.

За вказаних обставин у суду відсутні підстави для затвердження підписаної між сторонами мирової угоди у справі.

Також, суд розглянув клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та вирішив в його задоволенні відмовити, оскільки воно належним чином не обґрунтоване.

Від представника відповідача у судовому засіданні надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він відзначає, що з 16.01.2015 р. відповідач не вчиняє позивачу перешкод у користуванні належною останньому власністю, а вхідні двері квартири № 128 не пошкоджені, що підтверджується Актом засвідчення квартири від 16.01.2015 р., у зв'язку з чим спір між сторонами слід вважати вичерпаним.

У судовому засіданні 18.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. на підставі Акту № 1080/7 державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві В.І. Кантемір 22.08.2013 р., було видано Свідоцтво, яким посвідчено, що ПАТ «Омега банк» належить на праві власності майно, що складається з квартири № 128 в будинку № 56 по Харківсьому шосе в місті Києві, загальною площею 177, 5 кв.м., житлова площа 109, 3 кв.м., що складається з 5 житлових кімнат, вартістю 1 210 000, 00 грн., яке придбане ПАТ «Омега банк» за 1 210 000, 00 грн., що раніше належало Захарову Ігорю Юрійовичу.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 63.

Як зазначає позивач, при спробі увійти до придбаної квартири, представник позивача з'ясував, що вхідні двері зварені металевим зварюванням та опечатані відповідачем, що підтверджується фотографіями та висновком дільничного інспектора міліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 27.12.2013 р. та не заперечується відповідачем.

Так, з представлених суду фотографій вбачається наявність на металевих вхідних дверях в окремих місцях стику з металевою дверною рамою зварювальних швів. При цьому, самі двері опломбовані паперовими стрічками, на яких друкованим способом нанесено напис: «ОСББ «Добробут» тел. 567-16-44».

Також, як зазначається у Висновку дільничного інспектора міліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенанта міліції Орлова Ю.В. від 27.12.2013 р., - за результатами виконання матеріалу за заявою ПАТ «Омега банк» щодо забезпечення доступу до квартири № 128 в будинку № 56 по вулиці Харківське шосе в місті Києві, - в ході телефонної бесіди з головою ОСББ «Добробут», який обслуговує вказаний будинок, встановлено, що за вказаною квартирою рахується борг, який власник квартири має погасити, після чого буде надано можливість користуватись квартирою.

Станом на час звернення до суду з даним позовом доказів розблокування спірної квартири, а також приведення дверей та дверної рами в попередній стан, - суду не представлено.

Також, як зазначає позивач, він звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про обслуговування та оплату комунальних послуг, у відповідь на що відповідач листом від 30.01.2014 р., який був отриманий позивачем 14.02.2014 р., направив проект Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між сторонами від 30.01.2014 р.

Оскільки позивач не погодився з окремими положеннями запропонованої редакції Договору, він 03.03.2014 р. направив на адресу відповідача протокол розбіжностей від 27.02.2014 р. та підписаний з його боку Договір із зазначенням в його тексті примітки: «з протоколом розбіжностей», які відповідач отримав 05.03.2014 р., що підтверджується повідомленням-розпискою про вручення відправлення спецзв'язку.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також того, що сторони не дійшли згоди щодо умов спірного Договору, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду з метою захисту власних прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як зміна правовідношення; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; а приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Так, як визначено в ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Аналогічне визначення міститься і в ст. 627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ч. ч. 3, 7 ст. 179 ГК України укладання господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Як слідує зі статей 1, 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі за текстом - об'єднання) - це юридична особа, створена власниками для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» відносини власників приміщень і управителя регулюються договором між ними, який укладається на основі Типового договору, форму якого затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання має право відповідно до законодавства та статуту, шляхом скликання загальних зборів, зокрема, приймати рішення щодо надходження та витрати коштів об'єднання, встановлювати розміри платежів, зборів і внесків членів об'єднання, а також відрахувань до резервного і ремонтного фондів.

Як на тому наголошено в постанові Вищого господарського суду України від 19.02.2014 р. у справі № 910/2617/13, обов'язок відповідача укласти з позивачем спірний договір відносин власників житлових приміщень та управителя передбачений законом.

Відповідно до ч. 1-7 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

В даному випадку суд, оцінюючи обставини спору, звертає увагу на те, що відповідач в порушення ч. 5 ст. 181 ГК України, отримавши запропонований позивачем проект договору з протоколом розбіжностей, пропустив двадцятиденний строк звернення до господарського суду для вирішення переддоговірного спору.

Зокрема, як зазначалось вище, відповідач направив позивачу спірний проект Договору і його було отримано останнім 14.02.2014 р., у відповідь на що позивач 03.03.2014 р. направив протокол розбіжностей, який відповідач отримав 05.03.2014 р., а відповідно у строк до 25.03.2014 р. включно відповідач мав передати даний спір до суду у разі незгоди з пропозиціями позивача.

Юридичним наслідком невиконання відповідачем зазначених вище обов'язкових дій є набрання Договором чинності в редакції позивача, з урахуванням Протоколу розбіжностей, оскільки пропозиції власника житлового приміщення (сторони договору) вважаються прийнятими управителем за відсутності факту врегулювання розбіжностей та не передання їх на вирішення суду у встановлений законом двадцятиденний строк.

Так, норма ч. 7 ст. 181 ГК України є імперативною, а отже, факт прийняття пропозиції позивача з відповідними наслідками укладення договору є таким, що відбувся.

Законодавство не передбачає можливість зміни судом вказаної обставини, також не встановлює обставин, за яких можливі відновлення чи продовження цього строку; встановлений ст. 181 ГК України строк, не є позовною давністю.

Таким чином, спірний Договір вважається укладеним в редакції протоколу розбіжностей позивача, що, в свою чергу, безумовно свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про той же предмет та на тих же умовах.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 15.04.2014 р. у справі № 903/906/13.

Враховуючи зазначене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання укладеним Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між сторонами від 30.01.2014 р., у редакції, з врахуванням протоколу розбіжностей від 27.02.2014 р.

У свою чергу, що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві, слід відзначити наступне.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК)

Так, приписами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Так, з аналізу приписів ст. 391 ЦК України вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном.

Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов'язані з позбавленням володіння майном. В разі ж порушення прав власника щодо його правомочності з володіння належним йому майном цивільне законодавство передбачає інші способи його захисту шляхом вчинення віндикаційного позову.

Тобто передбачений вищевказаною правовою нормою негаторний позов пред'являється власником лише за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним.

Також, характерною ознакою цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, та крім того те, що негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватись лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

В даному випадку матеріали справи свідчать, що позивачу на праві власності належить квартира № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві, відносно якої відповідачем було вчинено протиправні дії, а саме: заблоковано вхід до такої квартири шляхом нанесення зварювальних швів на вхідні металеві двері та металеву дверну раму, що унеможливлює їх відкриття.

Такі дії відповідача не пов'язані з будь-якими зобов'язальними правовідносинами між сторонами та знаходяться поза межами його повноважень, як організації, що створена власниками для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання неподільного та загального майна у відповідності до приписів Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Водночас, як свідчать сторони у своїх поясненнях, починаючи з 17.01.2015 р. вхід до спірної квартири відповідачем розблоковано.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Враховуючи зазначене, оскільки у суду відсутні докази продовження відповідачем дій з блокування доступу позивача до належного йому майна станом на момент розгляду даного спору по суті, суд провадження в цій частині позовних вимог вважає за необхідне припинити, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Так, як на тому наголошено в п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Також, з наведених підстав припиненню підлягає провадження у справі в частині вимог про зобов'язання відповідача відновити вхідні двері квартири № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві до того стану, який передував пошкодженню.

Так, статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності згідно ст. 386 Цивільного кодексу України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, окремим способом захисту порушених прав власника, як зазначалось вище, є вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів.

Оскільки в даному випадку сторони підтверджують, що на момент вирішення спору по суті спірні двері є розблокованими та у позивача відсутні претензії до їх вигляду та стану за результатами такого розблокування, - суд дійшов висновку щодо необхідності припинити провадження і в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом встановлено, що заявлені позовні вимоги про визнання договору укладеним є необґрунтованими, вони не підлягають задоволенню. В іншій частині суд провадження у справі припиняє.

При цьому, відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються в частині вимог, щодо яких суд прийняв рішення про відмову в їх задоволенні, - на позивача, а в частині вимог, провадження щодо розгляду яких вирішено припинити, - на відповідача, оскільки спір в цій частині виник з вини останнього.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про зобов'язання Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» не чинити Публічному акціонерному товариству «Омега Банк» перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві та зобов'язання Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» відновити вхідні двері квартири № 128 у будинку № 56 по Харківському шосе в місті Києві до того стану, який передував пошкодженню, - припинити.

2. В задоволенні позовних вимог про визнання укладеним Договору відносин власників житлових приміщень та управителя об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» по управлінню спільним майном між Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» та Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» від 30.01.2014 р., у редакції, з врахуванням протоколу розбіжностей, від 27.02.2014 р., - відмовити.

3. Стягнути з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» (02091, місто Київ, вулиця Харківське шосе, будинок 56; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 18, літера В; ) 2 436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2015 р.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді В.П. Босий

М.О. Любченко