ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 920/2042/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 .( довіреність № 671 від 12.03.2014 року)

відповідача - Дубяга Н.Я. (довіреність б/н, від 01.12.2014 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№795C/1-12) на рішення господарського суду Сумської області від 12 січня 2015 року у справі №920/2042/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Суми,

до Фермерського господарства "Апіс", с. Іванівна, В - Писарівський район, Сумська область,

про стягнення 202761,95 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до відповідача, у своїй позовній заяві просив стягнути з відповідача 158406,66 грн. боргу, 35320,66 грн. штрафу, 3610,80 грн. пені, 4849,44 грн. 32% річних за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 02.04.2014 року договору поставки № 060289-24/04.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12 січня 2015 року у справі №920/2042/14 (суддя Резніченко О.Ю.) позов задоволено частково, стягнуто з Фермерського господарства "Апіс" на користь ФОП ОСОБА_3 565,72грн. пені, 683,13 грн. 32% річних, 19480,00 грн. штрафу, 414,58 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Просить змінити рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2015 року у справі № 920/2042/14, скасувати частково мотивувальну частину рішення, а саме: (абз. 9 стор. 2 рішення) "проте, позивач ні у визначений договором день оплати - 10.11.2014 р., ні на день фактичної оплати боргу акт не складав" "проте, як зміна ціни договору після фактичного виконання господарського зобов'язання не допускається (п. З ст. 632 Цивільного кодексу України)"; (останній абзац сторінки 2 рішення та продовження його на 3-й сторінці) "Оскільки, позивачем не був дотриманий порядок перерахунку та повідомлення відповідача про курсову різницю між гривневою вартістю товару та еквіваленті у доларах США на день фактичної оплати проведення покупцем відповідачем, а вимога направлена після фактичної сплати боргу, то позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці в розмірі 158406 грн. 66 коп. є неправомірними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають."; (абзац 5 сторінки 3 рішення) "проте, оскільки, як встановлено вище, суд відмовив у стягненні 158406 грн. 66 коп. курсової різниці, то..."; задовольнити позов повністю; стягнути з фермерського господарства "Апіс" на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 158406,66 грн. заборгованості, 35320,66 грн. штрафу, 3610,80 грн. пені, 4849,44 грн. 32% річних; стягнути з фермерського господарства "Апіс" на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 6062,84 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач надав відзив (вх. №4147, від 16.03.2015 року) на апеляційну скаргу в якому просить залишити без змін рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2015 року по справі №920/2042/14, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, та підтримав відзив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача та відповідача дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 02.04.2014 року між сторонами був укладений договір № 060289-24/04 (надалі по тексту - договір), згідно п. 1.1 договору позивач поставляє відповідачу товар, а відповідач приймає товар та сплачує за нього, а саме 10.04.2014 року - 20% від ціни товару, до 10.11.2014 року - 80% від ціни товару.

Відповідач перерахував позивачу 48700,00 грн. (20% за товар), що підтверджується платіжним дорученням № 114 від 03.04.2014 року.

Позивач поставив відповідачу товар на суму 243500,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № От-00000014 від 29.04.2014 року та довіреністю № 13 від 28.04.2014 року.

Відповідач 14.11.2014 року перерахував відповідачу 194800,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 8 від 14.11.2014 року.

Згідно п. 2.2 договору сторони встановлюють, що протягом строку дії договору, грошові зобов'язання відповідача існують і підлягають сплаті у національній валюті України - гривні. Сума у гривні, що підлягає до сплати відповідачем, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни договору (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору, на курс продажу відповідної іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день фактичної оплати відповідачем ціни договору (її неоплаченої частини). Сторони також вирішили, що в разі зменшення курсу іноземної валюти на момент фактичної оплати відповідачем зобов'язань за договором, то ціна договору (її неоплачена частина) залишається незмінною.

У відповідності до п. 1.2. договору, додатком № 1 сторони встановили розмір та строк оплати товару, а саме: 48700,00 грн. (еквівалент в дол. США - 5729,41) до 10.04.2014 року, 194800,00 грн. (еквівалент в дол. США-22917,64) до 10.11.2014 року. Перший платіж відповідачем виконаний своєчасно, повністю.

Спір між сторонами виник відносно виконання обов'язку сплатити решти вартості товару.

З простроченням платежу, відповідач перерахував позивачу 14.11.2014 року частину заборгованості в розмірі 194800,00 грн. Натомість, до 10.11.2014 року відповідач зобов'язався сплатити суму еквівалентну 22917,64 доларам США по курсу НБУ на день платежу.

Станом на 14.11.2014 року курс долара США до гривні по курсу НБУ становить 1541,24 грн. за 100 доларів США. До оплати підлягала сума в розмірі 353215,83 гривень. Не виконана частина обов'язків відповідача по оплаті товару становить відповідно 158415,83 гривень.

Відмову в стягненні решти заборгованості суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не надіслав відповідачу акту передбаченого пунктом 2.7. договору. Крім того, суд першої інстанції мотивував відмову тим, що на його думку позивач змінював ціну договору і така зміна не можлива після виконання господарського зобов'язання.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції. Суд першої інстанції не врахував того, що акт, складання якого встановлено п. 2.7. договору не впливає на обов'язок відповідача, щодо сплати за товар з урахуванням курсової різниці.

Суд першої інстанції не врахував того, що і вимога, і акт про заборгованість за матеріальні цінності можуть у відповідності до договору бути виконані виключно після платежу і термін їх відправлення не впливає на обов'язок відповідача.

Пунктом 2.7. передбачено обов'язок позивача в день надходження оплати за матеріальні цінності скласти акт про різницю в отриманій та належній заборгованості, передбачено обов'язок відправити такий акт відповідачу. Проте, зазначений пункт договору не містить вимог щодо строків надсилання акту іншій стороні, не містить причинно - наслідкового зв'язку між складанням акту та обов'язком сплатити повну вартість матеріальних цінностей.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на інші норми договору, котрі встановлюють об'єктивний обов'язок відповідача сплатити заборгованість з врахуванням курсу НБУ до визначеного сторонами еквіваленту заборгованості в доларах США. Зокрема це пункт 2.2., перше речення, пункт 2.7. додаток №1 до договору.

Враховуючи, що сторони в рівній мірі об'єктивно наділені можливістю встановити курс НБУ долара США до гривні України, при намірі сплатити повну вартість товару, відповідач повинен був самостійно визначити суму заборгованості у відповідності до п. 2.2. договору, додатку № 1 до договору і виконати такий обов'язок до 10.11.2014 року.

Не виконаний договірний обов'язок постачальника по надсиланню акту покупцю не є підставою для невиконання оплати матеріальних цінностей, в пункті 2.7. договору не міститься умови про виконання решти платежів на підставі акту, акт не є тим документом на підставі якого здійснюється повна оплата товару з врахуванням еквіваленту боргу визначеного в доларах США.

Також, відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються у розмірі, встановленому договором.

Пунктом 7.4. договору передбачено, що відповідач за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом на вимогу позивача сплачує йому штраф у розмірі 10% від суми невиконаного грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 7.3. договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

Відповідно до п. 7.5 договору, у випадку прострочення виконання грошових зобов'язань по оплаті вартості товару та сплаті відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, сплачує на користь постачальника відсотки за неправомірне користування коштами в розмірі 32 (тридцять два) відсотка річних з простроченої суми.

Враховуюче викладене колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення 15840,66 грн. штрафу, 3045,08 грн. пені, 4166,31 грн. 32% відсотка річних та 158406,66 грн. заборгованості, в задоволені яких судом першої інстанції було відмовлено.

Колегія суддів не знаходить підстав, для задоволення вимог апеляційної скарги в частині внесення змін до мотивувальної частини рішення. Оскільки відповідно до ст. 99 ГПК України, суд апеляційної інстанції при розгляді справи обґрунтував правомірність позовних вимог іншими мотивами, ніж ті, що були покладені в основу рішення суду першої інстанції при частковій відмові в задоволені позову.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи п. 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування частково рішення суду першої інстанції і прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог, витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати позивача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 4055,22 грн. судового збору за подання позову до суду першої інстанції, 2027,62 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія суддів, враховуючи вищенаведені обставини та норми чинного законодавства, дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, в зв'язку з чим рішення господарського суду Сумської області від 12 січня 2015 року у справі №920/2042/14 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 3, 4 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 12 січня 2015 року у справі №920/2042/14 скасувати в частині відмови в задоволені позову про стягнення 15840,66 грн. штрафу, 3045,08 грн. пені, 4166,31 грн. 32 % відсотка річних та 158406,66 грн. заборгованості.

В цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з Фермерського господарства "Апіс" (вул. Гоголя, 79, с. Іванівка, В-Писарівський район, Сумська область, 42839, код 22978083) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 15840,66 грн. штрафу, 3045,08 грн. пені, 4166,31 грн. 32 % відсотка річних, 158406,66 грн. заборгованості.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства "Апіс" (вул. Гоголя, 79, с. Іванівка, В-Писарівський район, Сумська область, 42839, код 22978083) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 4055,22 грн. судового збору за подання позову до суду першої інстанції, 2027,62 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Повний текст постанови складено 19 березня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Хачатрян В.С.