КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа№ 910/21541/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Мороз В. В. - представник за довіреністю НАЕ №665567 від 07.11.2014

від відповідача: Пількевич Є. А. - представник за довіреністю від 07.08.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Приса Віктора Петровича

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014

у справі № 910/21541/14 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Приса Віктора Петровича

до Проектно-технічного центру у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка»

про визнання протиправними дій, визнання договору № 160/2008 від 28.02.2008 недійсним, стягнення 14 811,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання протиправними дії відповідача щодо введення в оману позивача за договором № 160/2008 від 28.02.2008 стосовно можливості монтажу, налагодження, введення в експлуатацію, навчання персоналу та використання грилю газового RGC 660 у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 25;

- визнання недійсним договору № 160/2008 від 28.02.2008 в частині здійснення купівлі-продажу, монтажу, пусконалагоджувальних робіт, вводу в експлуатацію грилю газового RGC 660;

- стягнення з відповідача 14 811 грн., які становлять вартість грилю газового RGC 660.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2014, повний текст якого підписаний 22.12.2014, у справі № 910/21541/14 відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідач при укладенні з позивачем договору № 160/2008 від 28.02.2008 не порушив приписів законодавства щодо купівлі-продажу товару, не повідомляв позивачу відомостей, які не відповідають дійсності та не приховував обставин, що мали істотне значення для позивача, як то ненадання дозвільної документації щодо експлуатації грилю газового RGC 660, а відтак, твердження позивача про укладення договору під впливом обману є недоведеними.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що вказані позивачем обставини, не мають своїм наслідком визнання протиправними дій відповідача та визнання договору недійсним у розумінні положень ст.ст. 227, 230 ЦК України, а тому, позовні вимоги про визнання дій протиправними та визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Зважаючи на відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача при укладанні спірного правочину та, як наслідок, визнання недійсним договору № 160/2008 від 28.02.2008, у позовних вимогах про стягнення 14 811 грн. - вартості гриля газового RGC 660 суд першої інстанції також відмовив.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Прис Віктор Петрович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 по справі № 910/21541/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про те, що до спірних правовідносин не застосовуються Правила безпеки систем газопостачання України з мотивів, що гриль газовий RGC 660 і балони не належать до системи газопостачання та про те, що відповідач не мав обов'язку отирмувати дозволи на роботи за спірним договором.

Ухвалою від 29.01.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Приса Віктора Петровича прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

28.02.2008 позивач як покупець та відповідач як продавець уклали договір № 160/2008 (далі Договір) (а.с. 11-13), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався продати, а позивач купити обладнання згідно з Додатком № 1, який є невід'ємною частиною Договору.

В Додатку № 1 до Договору (а.с. 14-18) сторони погодили перелік обладнання, яке постачається за Договором, та визначили його вартість.

Так, згідно з Додатком № 1, за Договором, серед іншого, мав бути поставлений гриль газовий RGC 660 із балоном зрідженого газу, вартістю 14 811 грн.

Частиною 2 п. 1.1 Договору сторони визначили, що відповідач постачає обладнання за адресою: м. Київ, вул. Червоноармійська, 23, кв. 16, а позивач розвантажує та доставляє обладнання на місце монтажу, а також приймає обладнання згідно з Додатком № 1 на підставі акта приймання-передачі.

Згідно з п. 1.2 Договору відповідач здійснює монтаж, введення в експлуатацію, навчання персоналу, передачу документації та гарантійне обслуговування.

Сторонами не заперечується той факт, що відповідач свої обов'язки за Договором в частині поставки та монтажу обладнання виконав в повному обсязі.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що Договір вчинений під впливом обману з боку відповідача у зв'язку з тим, що останній приховав ту обставину, що у нього відсутні відповідні дозволи на виконання технічного проекту монтажу гриля газового RGC 660, який у подальшому було встановлено у ресторані «Апрель», за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, 25, здійснення монтажу та пусконалагоджувальних робіт вказаного гриля, введення в експлуатацію та проведення навчання персоналу щодо його експлуатації.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частина 1 ст. 230 ЦК України встановлює, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що гриль газовий RGC 660 є газовим обладнанням, введення якого в експлуатацію має бути проведено відповідно до Правил безпеки систем газопостачання України, затверджених наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці № 254 від 01.10.1997 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.05.1998 за № 318/2758, згідно з яким, на думку позивача, відповідач для укладення спірного Договору повинен мати дозволи на виконання проекту монтажу грилю, виконання газотехнічних робіт для пусконалагоджувальних робіт гриля та навчання безпечної роботи з грилем.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вказані Правила стосуються проектування і будівництва нових, розширення, реконструкції та капітального ремонту і експлуатації діючих систем і об'єктів газопостачання (п. 1.1.1 Правил), до яких гриль газовий RGC 660 не відноситься, а тому застосування цих Правил до спірних правовідносин не є обов'язковим.

З метою більш повного дослідження обставин справи щодо технічних характеристик спірного гриля та умов його установки, експлуатації та обслуговування в судовому засіданні 11.03.2015 колегія суддів витребувала у позивача додаткові докази по суті спору, а саме паспорт та інструкцію з експлуатації гриля.

Позивач в судовому засіданні 18.03.2015 витребувані судом докази не наддав, пославшись на те, що відповідач не передав йому вказані документи коли поставляв гриль, проте жодного доказу на підтвердження вказаних обставин не надав, в той час як відповідач наполягає на тому, документація була передана позивачу в комплекті з грилем, і що товар був прийнятий позивачем без зауважень.

Водночас норми ДБН В.2.5-20-2011, на які посилається позивач в обґрунтуванні своїх позовних вимог, є «обязательными для организаций и учереджений, юридических и физических лиц, осуществляющих проектирование, строительство и эксплуатацию систем газоснабжения независимо от форм собственности и принадлежности», проте позивачем не доведено, що відповідач відноситься до кола вказаних осіб, тому посилання позивача на вказані норми є безпідставними.

Слід зазначити і про те, що статтею 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: 1) банківська діяльність; 2) професійна діяльність на ринку цінних паперів; 3) із надання фінансових послуг; 4) зовнішньоекономічна діяльність; 5) діяльність у галузі телебачення і радіомовлення; 6) діяльність у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії; 7) діяльність у сфері освіти; 9) виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами; 10) діяльність у сфері телекомунікацій; 11) будівельна діяльність; 12) надання послуг з перевезення пасажирів, вантажу повітряним транспортом.

Виходячи зі змісту вказаної статті, роботи, передбачені п. 1.2 Договору щодо виконання технічного проекту монтажу грилю газового RGC 660, здійснення його монтажу, пусконалагоджувальних робіт, введення в експлуатацію та здійснення навчання персоналу не відносяться до видів господарської діяльності, які вимагають ліцензування, а відтак, посилання позивача на положення ч. 1 ст. 227 ЦК України, яка встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним також не можуть бути прийняті судом до уваги.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач, укладаючи Договір в частині продажу гриля газового RGC 660, ввів позивача в оману щодо наявності в останнього відповідних дозволів на виконання технічного проекту монтажу гриля газового RGC 660, який у подальшому було встановлено у ресторані «Апрель», за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, 25, здійснення монтажу та пусконалагоджувальних робіт вказаного гриля, введення в експлуатацію та проведення навчання персоналу щодо його експлуатації.

Інших підстав для визнання Договору недійсним позивачем не наведено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з заявлених позивачем підстав позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо введення в оману позивача за Договором стосовно можливості монтажу, налагодження, введення в експлуатацію, навчання персоналу та використання грилю газового RGC 660 у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 25 та про визнання недійсним договору № 160/2008 від 28.02.2008 в частині здійснення купівлі-продажу, монтажу, пусконалагоджувальних робіт, вводу в експлуатацію грилю газового RGC 660 задоволенню не підлягають. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору, задоволенню не підлягають й позовні вимоги про стягнення з відповідача 14 811 грн., які становлять вартість грилю газового RGC 660, оскільки вказані позовні вимоги окремого правового обґрунтування не мають, а є наслідком задоволення позовних вимог про визнання Договору недійсним в частині, а відтак, за відсутності підстав для такого, також не можуть бути задоволені. Суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

З огляду на предмет та підстави позову, обставини, пов'язані із аварією (вибухом), яка сталась 17.03.2013 у приміщенні ресторану «Апрель», який розташований у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 25 та в якому було встановлено гриль газовий RGC 660, колегією суддів не досліджуються як такі, що не впливають на вирішення спору по суті.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Приса Віктора Петровича задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21541/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Приса Віктора Петровича на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21541/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21541/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21541/14.

Повний текст постанови складено: 19.03.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій