РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015Справа №910/2600/15-г

За позовом Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»

До 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву;

2. Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг»

Про визнання недійсним частини договору оренди, встановлення факту, зобов'язання вчинити дії,

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

Від позивача: Ходаківський М.Д. - представник за довіреністю;

Від відповідача-1: Чумаченко О.С. - представник за довіреністю;

Від відповдіача-2: Яцюк Н.В. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Всеукраїнська громадська організація «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» про визнання недійсною частини договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 3393 від 25.07.2006 року, встановлення факту та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно, укладеного між позивачем та відповідачем-1, договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 від 25.07.2006 року, відповідачем-1 фактично було передано в користування позивача приміщення площею 75,6 кв.м, в той час, як умовами договору сторони погодили площу орендованого приміщення - 111,2 кв.м., що, в свою чергу, призвело до переплати позивачем орендних платежів.

Ухвалою суду від 09.02.2015 року було порушено провадження у справі № 910/2600/15-г та призначено її до розгляду на 23.02.2015 року.

Представник позивача 20.02.2015 року через канцелярію суду подав письмове підтвердження відсутності аналогічного спору, а також клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 23.02.2015 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник відповідача-2 в судове засідання 23.02.2015 року не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 23.02.2015 року розгляд справи відкладено на 16.03.2015 року.

13.03.2015 року до Господарського суду міста Києва від відповдіача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву.

13.03.2015 року до Господарського суду міста Києва від відповдіача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 16.03.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 16.03.2015 року проти позовних вимог заперечував, з урахуванням поданого відзиву, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 16.03.2015 року просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що умовами, укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №33 від 25.07.2006 року сторони погодили площу орендованого приміщення саме 111,2 кв.м; за актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 25.07.2006 року, відповідач-1 передав, а позивач прийняв приміщення площею 111,2 кв.м; за актом приймання-передачі (повернення) від 31.01.2012 року, позивач передав, а відповідач-1 прийняв приміщення площею 111,2 кв.м.

В судовому засіданні 16.03.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2006 року між Всеукраїнською громадською організацією «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендар, позивач) та Регіональним відділенням Фондом державного майна України по м. Києву (орендодавець, відповідач-1) укладено договір нерухомого майна, що належить до державної власності №3393, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 111,20 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Крона» (Наказом Державного комітету лісового господарства України від 07.05.2007 року № 162 було перейменоване Державне підприємство «Крона» в Державне підприємство «Торговий дім Крона». Наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2008 року № 284 Державне підприємство «Торговий дім Крона» було перейменоване в Державне підприємство «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» та визначено, що останній є правонаступником Державного підприємства «Торговий дім Крона») (балансоутримувач, відповідач-2), вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 30.04.2006 року 449 248,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати, затвердженої КМУ, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, про якому є інформація про індекс інфляції) -травень 2006 р. 1 128,74 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з п. 3.2 договору, орендна плата за перший місяць оренди липень 2006 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за червень, липень 2006 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

Далі, додатковим договором № 1 від 23.02.2007 року та додатковим договором № 2 від 30.05.2007 року, сторонами погоджено, що першим базовим місяцем розрахунку є січень 2007 р., а орендна плата за січень 2007 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень 2007 року.

Перерахування здійснюється орендарем самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції: 70% орендної плати перераховується орендарем до державного бюджету, 30% орендної плати перераховується орендарем на розрахунковий рахунок балансоутримувача (п. 3.3 договору).

Розділом 2 договору сторони погодили умови передачі та повернення орендованого майна: орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна (п.2.1); орендар повертає майно орендодавцю/балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю за цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі (п.2.4).

Відповідно до п. 10.3 договору зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін.

Договір укладено на 11 місяців, що діє з 25.07.2006 року по 25.06.2007 року включно (п.10.1).

Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012 року у справі № 56/237 (залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2012 року та Вищого господарського суду України від 18.10.12.), договір було продовжено на наступні терміни, у відповідності до положень пункту 10.5 договору, до 25.04.2009 року.

За актом приймання-передачі в оренду нерухомого від 25.07.2006 року, згідно з договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, відповідач-1 передав, а позивач прийняв в користування нерухоме майно - загальною площею 111,2 кв.м, кімнати 2, 3, 7 та 8 на першому поверсі будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21.

За актом приймання-передачі (повернення) орендованого майна від 31.01.2012 року, позивач, згідно з договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, передав, а відповідач-1 прийняв з користування нерухоме майно загальною площею 111,2 кв., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21.

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним пункту 1.1 договору оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006 року, встановити, що площа орендованого майна за договором оренди №3393 від 25.07.2006 року становила 75,6 кв.м, зобов'язанння відповідачів-1, -2 повернути позивачу надмірно сплачену орендну плату, 44 717,59 грн. та 31 941,16 грн., відповідно.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що пунктом 1.1 укладеного між сторонами договору оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006 року не вірно визначена площа орендованого приміщення - 111,20 кв.м, в той час, як згідно з технічною документацією на приміщення, його розмір становить - 75,6 кв.м.

Частина 1 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначає, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Судом встановлено, що листами №01/11244 від 05.06.2006 року №01/11254 від 20.06.2006 року, позивач звернувся до відповдіача-1 з клопотанням про укладення договору оренди нерухомого майна в будинку №21 по вул. Нижній Вал в місті Києві, загальною площею 111,20 кв.м.

Відповідно до умов, укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 від 25.06.2007 року, відповідач-1 передає, а позивач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 111,20 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі відповідача-2, вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 30.04.2006 року 449 248,00 грн.

Згідно розрахунку плати за перший /базовий/ місяць оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі відповдіача-2 площа об'єкта оренди становить 111,20 кв.м.

За актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 25.07.2006 року, згідно з договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, відповідач-1 передав, а позивач прийняв в користування нерухоме майно загальною площею 111,2 кв.м.

За актом приймання-передачі (повернення) орендованого майна від 31.01.2012 року, позивач, згідно з договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, передав, а відповідач-1 прийняв з користування нерухоме майно загальною площею 111,20 кв.м.

Зазначені акти приймання-передачі були підписані представником позивача без будь-яких зауважень та заперечень, щодо розміру площі приміщень, які передавались в користування останньому за договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393.

Доказів того, що з боку позивача надходили пропозиції про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, щодо розміру площі орендованого приміщення за період дії договору, позивачем не надано.

Інших будь-яких заперечень щодо розміру площі, орендованого за договором оренди нерухомого майна від 25.07.2006 року №3393, приміщення з боку позивача також не було.

Крім того, сторони в договорі жодним чином не прив'язали нумерацію кімнат до поверхового плану приміщення, як і не вказали конкретну площу кожної з них.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на викладене та враховуючи те, що, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується те, що за договором оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006 року, відповідач-1 передав, а позивач прийняв в користування нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 загальною площею саме 111,20 кв.м, а наведені позивачем доводи щодо визнання недійсним пункту 1.1 зазначеного договору оренди не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, наявність всіх обов'язкових ознак для визнання вищезазначеного пункту недійсним позивач не довів, інших доводів, щодо недійсності п.1.1 договору суду також не надано, господарський суд приходить до висновку, що підстави для визнання п.1.1 договору недійсним відсутні.

Враховуючи те, що позовні вимоги про зобов'язанння відповідача-1 повернути позивачу надмірно сплачені 44 717,59 грн. орендної плати та зобов'язанння відповідача-2 повернути позивачу надмірно сплачені 31 941,16 грн. орендної плати є наслідками, які підлягають застосуванню, в зв'язку з визнанням недійсним п.1.1 договору оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006 року, тобто, є похідним від вимог про визнання п. 1.1 договору недійсним, в задоволенні яких судом відмовлено, вимоги позивача про зобов'язання відповідачів повернути надмірно сплачені кошти, також задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про встановлення, що площа орендованого майна за договором оренди нерухомого майна №3339 від 25.07.2006 року становила 75,6 кв.м суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1, ч.1 ст. 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, особа має право звертатись до суду за захистом саме порушених або оспорюваних своїх прав і охоронюваних законом інтересів. Порушення своїх прав та необхідність їх захисту, особи, що звертаються до суду, повинні довести належними та допустимими доказами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав.

У відповідності до ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В свою чергу, вимоги позивача про встановлення того, що площа орендованого майна за договором оренди державного нерухомого майна №3339 від 25.07.2006 року становила 75,6 кв.м за своїм змістом є вимогою про встановлення юридичного факту, самостійного (у вигляді окремої позовної вимоги) вирішення якої не передбачено статтею 12 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про встановлення, що площа орендованого майна за договором оренди державного нерухомого майна №3339 від 25.07.2006 року становила 75,6 кв.м підлягають припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене та враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, в зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю порушення прав позивача, господарський суд дійшов висновку, що позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення, що площа орендованого майна за договором оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006 року становила 75,6 кв.м.

2. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Спичак О.М.

Дата підписання рішення

23.03.2015 року