ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 911/262/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця

до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Рум'янцев Володимир Михайлович та Корнієнко Олена Леонідівна

про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів

Представники:

від позивача: Хасін І.Б.

від відповідача: Чимерис Т.П.

від третьої особи 1: Попович В.М.

від третьої особи 2: Попович В.М.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, оформлених у вигляді рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 та № 5/11 про передачу земельних ділянок площею 1,7014 га та 1,6441 га у власність Корнієнко Олені Леонідівні та Рум'янцеву Володимиру Михайловичу для ведення особистого селянського господарства, шляхом повернення вказаних ділянок до державної власності та постійного користування Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач, перевищивши свої повноваження, вчинив нікчемні правочини, оформлені у вигляді рішень № 5/12 та № 5/11 від 30.10.2010, з безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок державної власності, які не підлягають вилученню з державної власності та якими користується позивач.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.01.2015 порушено провадження у справі № 911/262/15, залучено до участі у розгляді даної справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Рум'янцева Володимира Михайловича та Корнієнко Олену Леонідівну, розгляд справи призначено на 02.03.2015.

12.02.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява б/н б/д (вх. № 3340/15 від 12.02.2015), до якої додано документи по справі.

До господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання вих. № 167 від 26.02.2015 (вх. № 4381/15 від 27.02.2015) про припинення провадження у даній справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки рішення органів державної влади та місцевого самоврядування не є правочинами, а судами господарської та адміністративної юрисдикції було відмовлено у визнанні неправомірними рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 і № 5/11 про передачу земельних ділянок площею 1,7014 га та 1,6441 га у власність Корнієнко Олені Леонідівні та Рум'янцеву Володимиру Михайловичу, тому вони є чинним і законним.

02.03.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від третьої особи 1 надійшло клопотання б/н від 25.02.2015 (вх. № 4491/15 від 02.03.2015) про припинення провадження у справі, оскільки спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, спір між тим ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав уже розглядався судами різної юрисдикції, а за відсутності рішення суду про визнання правочину недійсним відсутній предмет невирішеного спору між позивачем та відповідачем.

У судовому засіданні 02.03.2015 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 16.03.2015.

До господарського суду Київської області від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі б/н б/д (вх. № 5203/15 від 06.03.2015).

У судовому засіданні 16.03.2015 розглядаються клопотання відповідача та третьої особи 1 про припинення провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд зазначає наступне.

Перелік підстав припинення провадження у справі передбачений ст. 80 Господарського процесуального кодексу України та є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; 1-1) відсутній предмет спору; 2) є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, в свою чергу відповідно до вимог статей 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно з ст. 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Таким чином, справи у спорах за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень про право, що виникає із земельних відносин приватноправового характеру, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, підлягають вирішенню у господарських судах.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 21 Господарського кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути лише юридичні особи та громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило встановлено лише для сторін спору в судовому процесі і не стосується третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Отже, такими особами можуть бути і громадяни, які не мають статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Залучення до участі у справі такої третьої особи не впливає на підвідомчість спору господарському суду (п. 9 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 № 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року»).

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що посилання третьої особи 1 на те, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є безпідставним, оскільки участь у справі фізичних осіб у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не впливає на підвідомчість даного спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі (п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на нікчемність правочинів, оформлених у вигляді рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 та № 5/11, в той час як відповідачем та третьою особою 1 в обґрунтування клопотань про припинення провадження у даній справі зазначено про те, що вказані рішення селищної ради не є правочинами та недійсними в судовому порядку не визнавалися.

Таким чином, оскільки позиції сторін щодо предмету спору у даній справі різняться та зважаючи на те, що позивач наполягає на своїх позовних вимогах, суд вважає, що клопотання відповідача та третьої особи 1 про припинення провадження у даній справі у зв'язку з відсутністю предмету спору є необґрунтованими.

Припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України можливе за умов, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З клопотань про припинення провадження у даній справі вбачається, що відповідач та третя особа 1 посилаються на рішення у справах 911/3439/13, № 2610/4579/2012, № 10/124-09, № 2610/17310/2012, № К/800/18445/14 та № К/800/26868/13, які розглядалися в порядку господарського та адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що у справі № 911/3439/13 розглядався спір за позовом Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерства охорони здоров'я України, про визнання права постійного користування Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця земельною ділянкою площею 10 га, розташованою на території Козинської селищної ради, якій присвоєно державний кадастровий номер :05:018:0007, визнання недійсними рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 та 5/11 про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок громадянам Корнієнко О.Л. та Рум'янцеву В.М. та зобов'язання Козинської селищної ради припинити дії, що порушують право постійного користування Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця земельною ділянкою площею 10 га, розташованою на території Козинської селищної ради, якій присвоєно державний кадастровий номер :05:018:0007, які полягають у незаконній передачі цієї земельної ділянки іншим особам.

У справі № 2610/4579/2012 розглядався спір за позовом Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерства охорони здоров'я України, про визнання протиправною бездіяльності щодо розгляду його заяви № 120/2-519 від 14.04.2011 про надання в постійне користування земельної ділянки рекреаційного призначення площею 10,0 га в межах Козинської селищної ради для розміщення Спортивно-оздоровчого табору «Медик», визнання протиправним та скасування рішення П'ятнадцятої сесії VІ скликання Козинської селищної ради № 5 від 25.01.2012 «Про розгляд заяви Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця» та зобов'язання розглянути в установлені законодавством строки заяву № 120/2-519 від 14.04.2011 про надання в постійне користування земельної ділянки рекреаційного призначення площею 10,0 га в межах Козинської селищної ради для розміщення Спортивно-оздоровчого табору «Медик», з наданням дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, оскільки правові перепони для надання такого дозволу відсутні (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

У справі № 10/124-09 розглядався спір за позовом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області до Обухівської районної державної адміністрації Київської області та Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Управління земельних ресурсів в Обухівському районі Київської області, Київського державного лісогосподарського підприємства «Київліс», Виконавчого комітету Козинської селищної ради та ДП «Центр державного земельного кадастру» про скасування рішення Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 401 від 10.09.2002, визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею ІІ-КВ № 002676, виданий 27.05.2003 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 27, та повернення земельної ділянки площею 10,0 га до земель запасу позивача.

У справі № 2610/17310/2012 та справі № К/800/18445/14 розглядався спір за позовом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, за участю третіх осіб Рум'янцева Володимира Михайловича та Корнієнко Олени Леонідівни, про визнання протиправним та скасувати рішення відповідача від 13.04.2009 № 15 «Про внесення змін до Рішення двадцять третьої сесії селищної ради V скликання від 30.03.2009 № 23 «Про звернення до суду з метою анулювання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою», яким було викладено в новій редакції рішення двадцять третьої сесії V скликання Козинської селищної ради від 30.03.2009 № 23 «Про звернення до суду з метою анулювання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою»; зобов'язання відповідача утриматись від вчинення будь-яких дій та прийняття будь-яких рішень, спрямованих на оспорювання процедури видачі НМУ ім. О.О.Богомольця державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-КВ № 002676; визнання неправомірними будь-яких дій відповідача, спрямованих на розпорядження земельною ділянкою площею 10,0 га в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, на якій розміщено Спортивно-оздоровчий табір «Медик» та якій присвоєно кадастровий номер :05:018:0007, крім передачі її у постійне користування позивачу.

У справі № К/800/26868/13 розглядався спір за позовом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця до Управління Держкомзему України в Обухівському районі Київської області, за участю третіх осіб Державного агентства земельних ресурсів України, Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та Міністерства охорони здоров'я України, про визнання протиправними дій відповідача з анулювання державного кадастрового номеру 0:05:018:0007 та видалення з автоматизованої бази даних Державного земельного кадастру інформації про земельну ділянку площею 10,0 га з цим кадастровим номером в межах Козинської селищної ради, яку було надано позивачу для розміщення Спортивно-оздоровчого табору «Медик», зобов'язання відповідача поновити державний кадастровий номер 0:05:018:0007 та інформацію в автоматизованій базі даних Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 10,0 га з цим кадастровим номером в межах Козинської селищної ради, яку було надано позивачу для розміщення Спортивно-оздоровчого табору «Медик».

Таким чином, дослідивши матеріали справи, вбачається, що сторони, предмет та підстави позову у вищевказаних справах 911/3439/13, № 2610/4579/2012, № 10/124-09, № 2610/17310/2012, № К/800/18445/14, № К/800/26868/13 та у даній справі різняться, а тому відсутні підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотань відповідача та третьої особи 1 про припинення провадження у даній справі і відсутність підстав для їх задоволення.

У судовому засіданні 16.03.2015 представником відповідача заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи задля необхідності підготувати письмові заперечення на позов, яке судом відхилено, оскільки відповідач завчасно був повідомлений про розгляд справи, що не позбавляло його можливості своєчасно підготувати свої заперечення.

Присутній у судовому засіданні 16.03.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представники відповідача та третіх осіб у судовому засіданні 16.03.2015 заперечили проти задоволення позову.

У судовому засіданні 16.03.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Позивач, посилаючись на те, що відповідач, перевищивши свої повноваження, вчинив нікчемні правочини з безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок державної форми власності, якими користується Національний медичний університет ім. О.О.Богомольця, що призвело до порушення публічного порядку та незаконного заволодіння майном держави, звернувся з даним позовом до суду про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, оформлених у вигляді рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 та № 5/11 про передачу земельних ділянок площею 1,7014 га та 1,6441 га у власність Корнієнко Олені Леонідівні та Рум'янцеву Володимиру Михайловичу для ведення особистого селянського господарства, шляхом повернення вказаних ділянок до державної власності та постійного користування Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця.

Відповідач та треті особи, окрім викладених у клопотаннях про припинення провадження у даній справі, письмових заперечень не надали, проте в усному порядку заперечили проти задоволення позову з підставі його необґрунтованості.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, оглянувши оригінали наявних у справі документів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2010 Козинською селищною радою було прийнято рішення № 5/11 «Про затвердження проекту відведення та передачу гр. Рум'янцеву Володимиру Михайловичу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» та рішення № 5/12 «Про затвердження проекту відведення та передачу гр. Корнієнко Олені Леонідівні у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».

Позивач стверджує, що вказані рішення Козинської селищної ради є нікчемними правочинами, оскільки ними вчинено безоплатну передачу в приватну власність земельних ділянок державної форми власності, якими користується позивач, що призвело до порушення його прав та обов'язків, порушення публічного порядку та незаконного заволодіння майном держави.

Відповідно до положень статей 7, 8 та 23 Господарського кодексу України органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження, беруть участь у господарській діяльності та приймають рішення виключно на підставі, в межах і у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно з ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган (п. 1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що рішення органу місцевого самоврядування є актами державних органів (органів місцевого самоврядування), а у розумінні статей 21 та 393 Цивільного кодексу України правовими актами, які поділяються на акти індивідуальної дії та нормативно-правові акти.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 144 Господарського кодексу України акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом є підставою виникнення майнових прав та майнових обов'язків суб'єкта господарювання.

Відповідно до статей 202, 203 Цивільного кодексу України правочином є дія осіб, яка не суперечить законодавству, за умови вільного волевиявлення учасників правочину, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, правочин є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 11 Цивільного кодексу України правочин як юридичний факт - це лише одна із підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. У системі таких юридичних фактів правочини посідають особливе місце, відрізняються серед них своїми специфічними ознаками (наявністю у учасників правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільного волевиявлення, вчинення правочину у формі, встановленій законом, спрямованість правочину на настання реальних наслідків), в тому числі і від актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (акти приймаються виключно на підставі, в межах і у спосіб, що визначені Конституцією та законами України).

Таким чином, правочин є дією суб'єктів цивільного права, які завжди є рівними особами. Можливість вчинення правочинів такими особами є елементом їх цивільної дієздатності. Наведена ознака дозволяє розмежувати правочини та акти органів державної влади, органів місцевого самоврядування, які хоча і можуть бути окремим юридичним фактом або ж складовою юридичного складу, але по своїй природі є владними актами, що видаються в межах компетенції зазначених органів - суб'єктів публічного права. Саме тому правовідносини виникають на підставі цих актів незалежно від бажання осіб вступати в них, тоді як завдяки правочинам правовідносини завжди встановлюються за волею та ініціативою їх учасників.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачені загальні правила щодо правових наслідків недійсності як нікчемних, так і оспорюваних правочинів.

Так, відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим, суд звертає увагу, що правові наслідки визнання незаконним та скасування акта державного органу (органу місцевого самоврядування) інші.

Так, згідно з ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Крім того, способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтями 152, 155 Земельного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що акти державних органів (органів місцевого самоврядування) за своїм змістом не є правочинами, а тому правила ст. 216 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків недійсності правочинів до них застосовуватися не можуть.

Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховний Суд України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким передбачено, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами, зокрема, до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

За таких обставин, оскільки рішення органу місцевого самоврядування не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, а є правовим актом органу місцевого самоврядування, то визнання його незаконним із застосуванням правового механізму, який застосовується до правочинів, зокрема застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України, не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, оформлених у вигляді рішень 37 сесії Козинської селищної ради від 30.10.2010 № 5/12 та № 5/11 про передачу земельних ділянок площею 1,7014 га та 1,6441 га у власність Корнієнко Олені Леонідівні та Рум'янцеву Володимиру Михайловичу для ведення особистого селянського господарства, шляхом повернення вказаних ділянок до державної власності та постійного користування Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 20.03.2015.

Суддя Т.В. Лутак