ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 917/2343/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - Єфременко О.О.;

відповідач - Рубан Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №963П/1-35) на рішення господарського суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року по справі №917/2343/14

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального виробничого підприємства "Комсомольськтеплоенерго", м. Комсомольськ Полтавської обл.

про стягнення 691420,65 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року по справі (суддя Іваницький О.Т.) позов задоволено частково. Припинено провадження в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 536375,53 грн. на підставі п.1.1 ст. 80 ГПК України. Визнано недійсним положення п. 9.3 Договору №13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013 р. Стягнуто з Комунального виробничого підприємства "Комсомольськтеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" інфляційні в розмірі 80906,20 грн., 3% річних в розмірі 13451,92 грн.

Позивач з рішенням господарського суду не погодився, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати в частині визнання недійсним положення п. 9.3 Договору №13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013 р. та в частині відмови у стягненні нарахованої пені у сумі 60687 грн. в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

У судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін з підстав законності.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України, заслухавши представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та Комунальним підприємством теплового господарства "Комсомольськтеплоенерго" (відповідач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3979-ТЕ-24 від 25 вересня 2013 року (надалі - Договір).

Пунктами 1.1, 1.2 Договору сторони домовились, що у 2013 році продавець зобов'язується передати покупцю природний газ (надалі - газ) для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями й іншими споживачами, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки.

На виконання умов Договору протягом вересня - грудня 2013 року продавець передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 9 839,878 тис. м3, на загальну суму 12 882 368,27 грн., про що свідчать по акти приймання-передачі від 30.09.2013 року на суму 167764,81 грн., 31.10.2013 року на суму 3726720,27 грн., 31.10.2013 року на суму 733,15 грн., 30.11.2013 року на суму 3700095,08 грн., 30.11.2013 року на суму 1411,32 грн., 31.12.2013 року на суму 5283576,41 грн., 31.12.2013 року на суму 2067,23 грн.,

Постачання газу підтверджено також, довідками щодо кінцевого сальдо та операцій із відповідачем.

Судом попередньої інстанції встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором щодо оплати поставленого природного газу виконав у повному обсязі, але з порушенням строків встановлених Договором, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення 536 375,53 грн.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 631 ЦК Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Згідно платіжного доручення №3 від 28.10.2014 року на суму 536375,53 грн. сплатив основну заборгованість за договором від 28 жовтня 2014 року в розмірі 536375,53 грн.

На підставі чого суд першої інстанції правомірно припинив провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 536375,53 грн., в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Місцевий суд, здійснивши перевірку нарахувань за зобов'язаннями з жовтня 2013 року по грудень 2013 року інфляційних в розмірі 80 906,20 грн. і 3 % річних в розмірі 13 451,92 грн. дійшов висновку про правильність вимог в цій частині і задовольнив позов у цій частині.

Щодо вимог про стягнення пені в розмірі 60 687,00 грн., судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 9.3 Договору купівлі-продажу природного газу №13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013 року передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 Цивільного кодексу України).

З огляду на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини першої статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільного кодексу України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Стаття 259 Цивільного кодексу України надає сторонам право за взаємною домовленістю збільшувати позовну давність, яка встановлена законом, а не визначати початок перебігу позовної давності, що врегульовано ст. 261 Цивільного кодексу України. Статтею 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, частиною 2 ст. 260 Цивільного кодексу України закріплено імперативну норму, відповідно до якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Зі змісту зазначеної норми слідує, що сторонам за договором надається право змінити лише строк, протягом якого управненна сторона може нарахувати штрафні санкції, тоді як момент виникнення права на нарахування відповідних штрафних санкцій є незмінним та пов'язується законом з днем, коли зобов'язання мало бути виконане, що відповідно, кореспондується з положеннями ст.ст. 260, 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності за вказаними вимогами з урахуванням імперативу встановленого ч.2 ст. 260 Цивільного кодексу України щодо заборони зміни порядку обчислення позовної давності.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 04.12.2012 року (справа № 17/034-11 за позовом ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" до КП "Фастівтепломережа" про стягнення коштів), а також у постановах Верховного Суду України від 11.12.2012 № 10/065-11, від 11.12.2012 №15/046-11, прийнятих на підставі п.1 ч.1 ст. 111-16 ГПК України за результатом перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Зазначена правова позиція також доведена до господарських судів Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 22.01.2013р. № 01-06/85/2013.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України, встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Однак, на думку суду, п.9.3 Договору не відповідає вимогам статей 260, 261 Цивільного кодексу України та положенням частини шостої статті 232 Господарського кодексу України щодо строків нарахування неустойки, що відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання зазначеного пункту договору (його частини) недійсним.

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, ним проведено нарахування пені за 6 місяців, що передують моменту звернення з позовом ( 12.11.2014р. вхід.№ 2633/14 канцелярії суду).

На підставі чого, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, нарахованої за період з 14.12.2013 року по 13.07.2014 року в сумі 60 687 грн., що не позбавляє позивача у подальшому звернутися з окремим позовом до відповідача про стягнення пені за інший період (ч.6 ст. 232 ГК України).

Зважаючи на наведене, на думку судової колегії, господарським судом Харківської області у повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для даної справи, рішення прийняте при дотриманні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, підстав для його скасування колегія суддів не знаходить.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року по справі №917/2343/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 20.03.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.