РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015Справа №910/670/15-г

За позовомФізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни
до1) Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві
2) Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва
провідшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Романенко О.Д. - юрисконсульт;
від відповідача 1:Гомольська Я.П. - головний державний інспектор;
від відповідача 2:не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна звернулась до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. та з Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 188 008,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з березня 2011 року по 10 липня 2014 року позивач була вимушена захищати своє порушене право в судах адміністративного судочинства та оскаржувати рішення податного органу, через яке вона не мала можливості здійснювати підприємницьку діяльність.

При цьому, як зазначила позивач, дії Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві пов'язані з відмовою у видачі їй свідоцтва про сплату єдиного податку, а також винесенням незаконного податкового повідомлення-рішення призвели до стресових ситуацій, які негативно відзначились на її стані здоров'я.

Відтак, у зв'язку з тим, що Коваленко Людмила Володимирівна втратила єдине джерело заробітку та її життєві умови порушенні, остання звернулась до суду з розглядуваним позовом.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.01.2015 р. порушено провадження у справі №910/670/15-г та призначено її до розгляду на 04.02.2015р.

Під час проведення судового засідання 04.02.2015 р. представник позивача наполягав на позові.

Враховуючи неявку представників відповідачів в судове засідання, а також подане Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві клопотання №29/26-57-10-19 від 04.02.2015 р. про відкладення розгляду справи, ухвалою суду від 04.02.2015 р. відкладено розгляд справи на 11.03.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 11.03.2015 р. з'явився, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, представником позивача в судовому засіданні було подано додаткові письмові пояснення щодо заявленої до стягнення моральної шкоди.

Представник відповідача 1 в судове засідання 11.03.2015 р. з'явився, подав письмові заперечення на позовну заяву згідно змісту яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 в судове засідання 11.03.2015 р. не з'явився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Наразі, 09.02.2015 р. до автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" від Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва надійшло клопотання, яким відповідач 2 просив зобов'язати позивача направити на адресу вказаного учасника судового процесу копію позовної заяви з додатками, оскільки остання не була ним отримана та відкласти розгляд справи.

Клопотання відповідача 2 задоволенню не підлягає. При цьому, господарський суд виходить з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів, а згідно з ч. 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

З представленого позивачем до позовної заяви опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку вбачається, що 13.01.2015 р. на адресу Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва (м. Київ, вул. Г. Вітрука, буд. 8-а) було направлено позовну заяву з доданими до неї документами.

Відтак, правових підстав для зобов'язання Фізичної особи-підприємець Коваленко Л.В. повторно направляти на адресу відповідача 2 зазначених вище документів, господарський суд не вбачає.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд зазначає, що відповідач 2 мав право направити свого представника у судові засідання з метою прийняття участі в них, враховуючи, що про дату та час проведення судового засідання 04.02.2015 р. Управлінню було відомо ще 29.01.2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №901.

Однак, Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва будучи завчасно обізнаним про дату час розгляду даної справи, жодного разу свого представника до суду не направило.

При цьому, господарський суд зазначає, що Управління не позбавлене було право звернутись до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи.

Проте, і таким правом, передбаченим Господарським процесуальним кодексом України відповідач 2 не скористався, і відзиву на позовну заяву не подав.

Відтак, за висновками суду, підстави для відкладення розгляду справи №910/670/15-г відсутні.

Між тим, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В судовому засіданні 11.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як слідує з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна, відповідно до свідоцтва про держану реєстрацію серія В00 №194437, 07.09.2004 р. зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

За твердженнями позивача, починаючи з 01.07.2007р. вона займалась роздрібною торгівлею та утримувала кафе "Рутенія" за адресою: м. Київ, вул. Вернадського, буд. 63-а та отримувала доходи. В період здійснення діяльності кафе, позивач знаходилась на спрощеній системі оподаткування та сплачувала єдиний податок з підприємницької діяльності фізичних осіб.

13.09.2010 р. відповідачем 1 було винесено податкове повідомлення-рішення №/0 про нарахування Фізичній особі-підприємцю Коваленко Л.В. податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб (найманих працівників) на суму 1 970,00 грн. Того ж дня, відповідачем 1 було винесено рішення №/0 про застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 1 320 756,00 грн.

Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями відповідача 1 звернулась з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва для оскарження податкового повідомлення рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. по справі №2а-5512/11/2670 стягнуто з позивача на користь держави до Державного бюджету України податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1 970,00 грн. В задоволенні решти вимог, стягнення штрафних санкцій в сумі 1 320 756,00 грн., відмовлено.

Так, Окружний адміністративний суд м. Києва відмовляючи у стягненні з позивача штрафних санкцій в сумі 1 320 756,00 грн. виходив з того, на час розгляду адміністративної справи №2а-5512/11/2670, відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 р. податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва від 13.09.2010 р. №/0 визнано протиправним та скасовано.

В подальшому, Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03.04.2013 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. по справі №2а-5512/11/2670 залишив без задоволення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2014 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2013 р. по справі №2а-5512/11/2670 залишено без змін.

Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. подала заяву щодо переходу з І кварталу 2011 року на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

Однак, листом №14341/К/17-224 від 23.12.2010 р. відповідач 1 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про сплату єдиного податку на 2011 року, оскільки за вказаним суб'єктом малого підприємництва, відповідно до карток особового рахунку податку з доходів найманих працівників, рахується заборгованість у сумі 1 970,00 грн.

Таким чином, не маючи можливості працювати на спрощеній системі оподаткування, Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. закрила кафе, в зв'язку з чим їй було завдано матеріалах збитків, у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди.

Так, за твердженнями позивача матеріальна шкода полягає в тому, що дії відповідача 1, позбавили можливості Фізичну особу-підприємця Коваленко Л.В. здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати дохід, та як результат упущена вигода від здійснення підприємницької діяльності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов Фізичної особи-підприємець Коваленко Людмили Володимирівни є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Звертаючись з позовними вимогами до Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва в частині стягнення матеріальних збитків позивач виходила з того, що її середньоденний дохід складає 138,75 грн. Відтак, враховуючи строк вимушеного припинення здійснення її підприємницької діяльності з 01.01.2011 р. по 17.09.2014 р., за твердженнями позивача збитки складають: 1355 д. * 138,75 грн. = 188 008,10 грн.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Нормами ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

З огляду на положення ст. 22 Цивільного кодексу України, ст. 226 Господарського кодексу України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками;

- вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наразі, стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Так, Указом Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі - Указ №727/98) запроваджено спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, пунктом першим статті 1 якого передбачається надання фізичним особам права перебувати на такій системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

У пункті четвертому статті 1 цього Указу встановлено, що виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У пункті 14.1.36 Податкового кодексу України наведено визначення господарської діяльності, якою є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 14.1.54 Податкового кодексу України, під доходом з джерелом їх походження з України слід розуміти будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Водночас, не одержаний кредитором дохід, який стягується кредитом з боржника, не входить до складу виручки від реалізації, оскільки при стягненні з боржника збитків, у вигляді неодержаного прибутку без відрахування податку, що підлягає до сплати, позивач одержує додаткову майнову вигоду, рівну сумі єдиного податку, яка була б сплачена, якби кредитор одержав виручку від реалізації, а не стягував не одержаний прибуток.

У фізичних осіб, що є підприємцями, неодержаним доходом, який може бути стягнений у складі збитків, є чистий дохід, тобто різниця між неодержаним (але таким, який міг бути отриманий при відсутності порушення з боку боржника) валовим доходом (сумою виручки в грошовій чи натуральній формі) та тими витратами, що безпосередньо пов'язані з одержанням доходу і які громадянин повинен був зробити у зв'язку з одержанням доходу.

Однак, враховуючи все вище наведене, позивачем не доведено складу цивільного правопорушення у діях Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва, а відтак, відсутність у спірних правовідносинах підстав для застосування до нього такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Що стосується вимог Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни про стягнення з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн., господарський суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з вказаною вище вимогою, позивач посилається на те, що дії Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві пов'язані з відмовою у видачі їй свідоцтва про сплату єдиного податку, а також винесенням незаконного податкового повідомлення-рішення призвели до стресових ситуацій, які негативно відзначились на її стані здоров'я.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами статті 1167 вказаного кодексу визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2).

Отже, відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

Згідно з пунктом 3 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте, за висновками суду, відсутня неправомірна поведінка відповідача 1, яка б могла пов'язуватись із наслідками, про які зазначав позивач у позові, а останній, звернувшись із позовною заявою цих обставин не довів, а відтак, за вказаних обставин підстав для задоволення позову немає.

З приводу тверджень позивача, що винесення незаконного податкового повідомлення рішення відповідачем 1 принизило честь та гідність Коваленко Л.В., а також знизило її ділову репутацію та престиж, а також підірвало довіру до її діяльності, господарський суд зазначає наступне.

У пункті 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. №1 роз'яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.

Такі поняття як приниження ділової репутації та зниження престижу, в чому виражається моральна шкода, є оціночними.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 27 вказаної вище постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 вказано, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою.

Як стверджує позивач, всі нервові напруження, переживання та хвилювання в період судового розгляду, які зазнала Коваленко Л.В. призвели до порушення серцевої діяльності та хвороб, на підтвердження чого суду було надано виписку з історії хвороб №57 Коваленко Л.В. та довідку №34 від 18.03.2013 р.

Так, дійсно, з представленої суду довідки №34 від 18.03.2013 р. вбачається, що позивач знаходиться на диспансерному обліку у кардіолога поліклінічного відділенням Пирятинської ЦРЛ.

Водночас, позивачем не доведено, а судом не встановленого того, що погіршення фізичного стану Коваленко Л.В., яке викликано низкою хвороб, враховуючи її вік, викликано саме діями відповідача 1.

Відтак, враховуючи викладене, за висновками суду, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів приниження відповідачем 1 її ділової репутації, завдання позивачу моральної шкоди, а також не доведено, що ФОП Коваленко Л.В. було завдано моральної шкоди саме у заявленому розмірі 100 000,00 грн.

Статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У силу ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна належними і допустимими доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни про стягнення з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. та з Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 188 008,10 грн. визнані судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано - 16.03.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко