ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2015 р.Справа № 922/175/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ
до 1-ого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Т", с. Радгоспне , 2-ого відповідача - Публічного АТ "УкрСиббанк", м. Харків 3-я особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТО -ХОЛДИНГ" (62421, Харківська область, Харківський район, с. Тернова, код 31739968), 3-тя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто" (62421, Харківська область, Харківський район, с. Тернова, код 32722688), 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод" (39612, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Салганна, 14-а, код 23555692).
про визнання договору припиненим
за участю представників:

позивача - Кіпенко Я.І.,дов.№ б/н від 12.12.2014р.

1-го відповідача - Мовсесова Г.Г., дов.№ 33-15/41653 від 30.12.14 р.

2-го відповідача - не з'явився

третьої особи-1 - не з'явився

третьої особи-2 - не з'явився

третьої особи-3 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до 1- ого відповідача Публічне АТ "УкрСиббанк", м. Харків 2-ого відповідача ТОВ "Автосервіс-Т", с. Радгоспне,Харківська область, в якій просить суд :

- визнати припиненим договір поруки №АТ/05-07 від 03.05.2007 року укладений між ТОВ"Автосервіс -Т" та Публічним акціонерним товариством "Укрсиббанк".

-витребувати у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» матеріали кредитних справ про надання кредитів Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», - ТОВ «Авто-Холдінг», ТОВ «Інтер- Авто», ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод», а саме належним чином засвідчені копії:

- рішення уповноваженого органу ТОВ «Автосервіс-Т» щодо надання згоди на укладення договору поруки №АТ/05-07 від 03.05.2007 р.;

- рішення АІБ «УкрСиббанк» про надання кредитів ТОВ «Авто-Холдінг», ТОВ «Інтер-Авто», ТОВ Кременчуцький автоскладальний завод»;

- рішення уповноважених органів ТОВ «Авто-Холдінг», ТОВ «Інтер-Авто», ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» про отримання кредиту та уповноваження осіб на підписання кредитних говорів;

- кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03.05.2005 року, укладений між Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ТОВ «Авто-Холдінг» з усіма додатками, додатковими угодами та договорами про внесення змін;

- кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03.05.2005 року, укладений між Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ТОВ «Інтер-Авто» з їм а додатками, додатковими угодами та договорами про внесення змін;

- кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03.05.2005 року, кладений між Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» з усіма додатками, додатковими угодами та договорами про внесення змін;

- договір поруки №АТ/05-07 від 03.05.2007 р., укладений між Банком та ТОВ «Автосервіс-Т», з усіма додатками, додатковими угодами та договорами про внесення змін.

- стягнути з Відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДО ОЛЮШНС" судові витрати у даній справі.

Ухвалою господарського суду від 12.01.2015року порушено провадження у справі№922/175/15, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача , а саме:

3-я особу , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТО -ХОЛДИНГ" (62421, Харківська область, Харківський район, с. Тернова, код 31739968),

3-тя особу , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто" (62421, Харківська область, Харківський район, с. Тернова, код 32722688),

3-тя особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод" (39612, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Салганна, 14-а, код 23555692).

Ухвалою господарського суду від 03.02.2015року, задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату, заяву першого відповідача про застосування строку позовної давності прийнято до розгляду . Розгляд справи відкладено до 19.02.2015року.

Слухання справи відкладалось до 19.02.2015р. о 11:00, до 10.03.2015р. о 12:30 у зв'язку з нез'явленням Відповідача-2 та третіх осіб.

В судовому засіданні 10.03.2015року оголошено перерву до 20.03.2015року.

В судове засідання 20.03.2015 р. з'явились представники позивача і відповідача-1. Представники відповідача-2, третіх осіб у судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Договір поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007 р., укладений між АТ "УкрСиббанк" (Кредитор), правонаступником якого є відповідач-1, та ТОВ "Автосервіс-Т", підлягає визнанню судом припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки сторонами трьох кредитних договорів (укладених між відповідачем-1 та кожною з Третіх осіб) було укладено ряд додаткових угод до них про збільшення процентних ставок за користування кредитом та за користування кредитом понад установлений термін, а також визначені збільшені строки повернення кредиту за угодами про надання траншів, тобто з підстав, які вже були встановлені судовими рішеннями у цивільній справі № 2-1133/12.

Також позивачем зазначено, що визнання Договору поруки припиненим безпосередньо впливає на обсяг майна відповідача-2 та кредиторських вимог до нього, оскільки відповідач-2 перебуває у процедурі банкрутства. Існування даного договору, як стверджується позивачем, за наявності усіх підстав для припинення його дії, порушує права та охоронювані інтереси позивача, оскільки саме на його підставі виникла більшість кредиторських вимог відповідача-1, що, у свою чергу, суттєво впливає на обсяг кредиторських вимог до відповідача-2. За умови припинення дії Договору поруки, черговість задоволення кредиторських вимог зміниться на користь позивача, адже зникне правова підстава виникнення відповідних вимог відповідача-1.

Представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву (вх. № 10985 від 20.03.2015р.) заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, зазначив про те, що твердження позивача про збільшення обсягу відповідальності поручителя (відповідача-2) є неправильними, недостовірними. Зазначив про те, що подання позивачем позову, яким оспорюється Договір поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007 р., жодним чином не сприяє захисту його прав та охоронюваних законом інтересів, а спрямоване на порушення прав та законних інтересів ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора у справі про банкрутство відповідача-2; права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним договором поруки не були та не могли бути порушені, адже правочин було укладено без участі позивача; права та інтереси позивача не могли бути порушені і тому, що кредиторські вимоги позивача та відповідача-1 ґрунтуються на різних підставах і не перетинаються між собою, і з огляду на це права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені; посилання позивача на існування преюдиційних фактів відносно відповідача-2, встановлених у цивільній справі № 2-1133/12 також є необґрунтованим, оскільки позивач не був учасником цієї цивільної справи, а також в цій справі не розглядався та не досліджувався ані Договір поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р., ані кредитні правовідносини у зв'язку із правовідносинами поруки за Договором поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р. і відносно цього жодних преюдиційних фактів бути встановлено не могло.

Від відповідача-2 до суду відзиву не надходило.

Враховуючи те, що норми ст. 38 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе здійснити розгляд за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Згідно з ч. 2 ст. 4-3 ГПК України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотання чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 ст. 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03.05.2007р. між відповідачем-1 та ТОВ "Автосервіс-Т" було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-1), згідно з яким Банк зобов'язується надавати відповідачу-2, а відповідач-2 зобов'язується прийняти, використовувати та повернути Банку кредит у валютах та у розмірі, вказаних у Кредитному договорі-1.

03.05.2007р. між відповідачем-1 та Третьою особою-2 ТОВ "Інтер-Авто" було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-2), згідно з яким Банк зобов'язується надавати Третій особі-2, а Третя особа-2 зобов'язується прийняти, використовувати та повернути Банку кредит у валютах та у розмірі, вказаних у Кредитному договорі-2.

03.05.2007р. між відповідачем-1 та Третьою особою-1 ТОВ "Авто-Холдінг" було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-3), згідно з яким Банк зобов'язується надавати Третій особі-1, а Третя особа-1 зобов'язується прийняти, використовувати та повернути Банку кредит у валютах та у розмірі, вказаних у Кредитному договорі-3.

03.05.2007р. між відповідачем-1 та Третьою особою-3 ТОВ "Кременчуцький автоскладальний завод" (далі - ТОВ "КРАСЗ") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-4), згідно з яким Банк зобов'язується надавати Третій особі-3, а Третя особа-3 зобов'язується прийняти, використовувати та повернути Банку кредит у валютах та у розмірі, вказаних у Кредитному договорі-4.

Відповідачем-1 зазначено, а позивачем не спростовано те, що кредитні договори-1, 2, 3, 4 є чинними, не визнані недійсними, а боргові зобов'язання відповідача-2 та Третіх осіб-1, 2, 3 за Кредитними договорами-1, 2, 3, 4 - не погашені.

Відповідачем-1 зазначено та підтримано позивачем, що відповідач-2 та Треті особи-1,2,3 перебувають у процедурі банкрутства.

На забезпечення виконання зобов'язань Третіх осіб-1, 2, 3 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Договір поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р., про визнання припиненим якого просить Позивач (далі - Договір поруки).

Позивач вважає, що Договір поруки повинен бути визнаний судом припиненим з посиланням на ч.1 ст. 559 ЦК України, оскільки відповідачем-1 разом із Третіми особами було змінено кредитні зобов'язання за кредитними договорами без згоди відповідача-2, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Згідно з п.1.1. Договору поруки Поручитель (відповідач-2) зобов'язався перед Кредитором (відповідачем-1) відповідати за невиконання Третьою особою-3 зобов'язань за Кредитним договором-4, за невиконання Третьою особою-1 зобов'язань за Кредитним договором-3, за невиконання Третьою особою-2 зобов'язань за Кредитним договором-2 в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно з п.1.2. Договору поруки Поручителю добре відомі усі умови Кредитних договорів-1,2,3,4.

Згідно з п.1.3. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Третя особа-3 за всіма її зобов'язаннями за Кредитним договором-4 та/або Третя особа-1 за всіма зобов'язаннями за Кредитним договором-3 та/або Третя особа-2 за всіма зобов'язаннями за Кредитним договором-2, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Кредитного договору-4 та/або Кредитного договору-2 та/або Кредитного договору-3.

Згідно з п.1.4. Договору поруки відповідальність Поручителя і Третьої особи-1, Поручителя і Третьої особи-2, Поручителя і Третьої особи-3 є солідарною.

Згідно з п.2.1. Договору поруки Кредитор (відповідач-1) не вправі без згоди Поручителя (відповідача-2) змінювати умови Кредитних договорів з Боржниками (Третіми особами-1,2,3), внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Під "згодою Поручителя" сторони розуміють візування Поручителем змін та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленням та/або укладення Поручителем угоди до цього Договору щодо внесення відповідних змін.

Згідно з п.5.1. Договору поруки, уклавши Договір поруки, Поручитель підтвердив, що повністю розуміє всі умови Кредитних договорів-1,2,3 Договору поруки, свої права та обов'язки за Договором поруки і погоджується з ними.

До Договору поруки було укладено наступні додаткові угоди: Додаткову угоду №1 від 24.04.2008р., Додаткову угоду №2 від 17.06.2008р., Додаткову угоду №3 від 23.07.2008р., Додаткову угоду №4 від 15.10.2008р., Додаткову угоду №5 від 24.10.2008р., Додаткову угоду №6 від 28.10.2008р., Додаткову угоду №7 від 06.11.2008р., Додаткову угоду №8 від 14.11.2008р., Додаткову угоду №9 від -01.12.2008р., Додаткову угоду №10 від 11.12.2008р.

Тобто, між відповідачем-1 та відповідачем-2 існують як правовідносини між Кредитором та Боржником в межах Кредитного договору-1, так і правовідносини між Кредитором та Поручителем в межах Договору поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р.

Між відповідачами до Кредитного договору-1 укладалися такі ж додаткові угоди і угоди про надання траншів, що і відповідачем-1 та Третіми особами, зміст Кредитних договорів-1-4 є тотожнім, крім строку повернення кожних конкретних траншів.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може тлумачитися або сторонами такого правочину, або ж судом при наявності між сторонами спору щодо тлумачення змісту правочину.

З огляду на положення Договору поруки, додаткових угод до Договору поруки, відсутність спору між відповідачем-1 і відповідачем-2 як сторонами Договору поруки, суд приходить до висновку, що Поручитель був обізнаний про умови Кредитних договорів-2,3,4 і повністю з ними згоден.

Суд також встановив, що позивач не є стороною Договору поруки № ИА/05-07 від 03.05.2007 р., а отже згідно до ст. 213 ЦК України не має права тлумачити його зміст.

Також суд з'ясував, що відповідач-2 перебуває у процедурі банкрутства на стадії ліквідаційної процедури.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.01.2011р. у справі № 5023/321/11 порушено провадження у справі про банкрутство відповідача-2 за заявою ТОВ "РС-Центр" на підставі ст. 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". При цьому, враховуючи приписи п.1 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону в редакції 22.12.2011р. (що набрала чинності 18.01.2013р.), положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються судом у справі № 5023/321/11 в редакції цього Закону, чинній до 18.01.2013р. - оскільки на момент набрання чинності новою редакцією Закону судом вже було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Постановою господарського суду Харківської області від 24.01.2011р. у справі № 5023/321/11 відповідача-2 було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Зеленцова О.П.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.07.2011р. у справі № 5023/321/11 постанову господарського суду Харківської області від 24.01.2011р. скасовано, провадження у справі № 5023/321/11 припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2011р. у справі № 5023/321/11 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.07.2011р. у справі № 5023/321/11 скасовано, постанову господарського суду Харківської області від 24.01.2011р. у справі № 5023/321/11 залишено в силі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2012р. у справі № 5023/321/11 усунено арбітражного керуючого Зеленцова О.П. від виконання повноважень ліквідатора ТОВ "Автосервіс-Т" та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Юриньця Арсена Володимировича.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.12.2012р. у справі № 5023/321/11 були визнані кредиторські вимоги ПАТ "Сведбанк" у розмірі 321761190,00 грн., які забезпечені заставою майна боржника (ТОВ "Автосервіс-Т").

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2012р. у справі № 5023/321/11 встановлено, що кредиторські вимоги ПАТ "УкрСиббанк" на суму 617 050 057,10 грн. було розглянуто ліквідатором та внесено до реєстру вимог кредиторів станом на 03.08.2012р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.11.2014р. у справі № 5023/321/11, серед іншого, було задоволено підтримане позивачем клопотання ліквідатора про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, затверджено ліквідаційний звіт та ліквідаційний баланс та ліквідовано відповідача-2, провадження у справі припинено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.12.2014р. у справі № 5023/321/11 було задоволено апеляційну скаргу відповідача-1 і ухвалу господарського суду Харківської області скасовано, справу № 5023/321/11 передано на розгляд до суду першої інстанції на стадію ліквідації в іншому складі суду.

Згідно даних діловодства і Єдиного державного реєстру судових рішень справа № 5023/321/11 перебуває у Вищому господарському суді України за касаційною скаргою позивача на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.12.2014р., яка призначена до розгляду на 10.03.2015р. о 12:20.

Позивач та відповідач-1 є кредиторами боржника - відповідача-2 з протилежними намірами в межах справи про банкрутство відповідача-2: позивач наполягає на необхідності ліквідації відповідача-2, а відповідач-1 навпаки намагається не допустити ліквідації відповідача-2 і отримати задоволення своїх грошових до останнього.

Позивач отримав право вимоги до відповідача-2 за кредитними договорами № 54/07 від 05.12.2007р. та № 65/59765-КЛ від 05.12.2007р. та договорами, що укладені в забезпечення таких зобов'язань, на підставі договору факторингу № 39 Ф-Н від 04.12.2012р., укладеного з ПАТ "Сведбанк".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.06.2013р. у справі № 5023/321/11 кредитора ПАТ "Сведбанк" було замінено на позивача.

Позивач вважає, що зобов'язання відповідача-1 та їх обсяг безпосередньо впливають на обсяг кредиторських вимог в межах провадження у справі про банкрутство відповідача-2, та визнання Договору поруки припиненим безпосередньо впливає на обсяг майна відповідача-2 та кредиторських вимог до нього, тобто, вплине на черговість задоволення вимог кредиторів та сприятиме захисту прав та забезпеченню охоронюваних законом інтересів позивача.

Позивач обґрунтовує вимоги про припинення Договору поруки, посилаючись на те, що Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.11.2013р. у справі № 2-1133/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.01.2014р., ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014р. (касаційне провадження № 6-2083ск14), Постановою Верховного Суду України від 10.09.2014р. (справа № 6-32цс14), прийнятою за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014р. щодо відповідача-1 та Третіх осіб встановлено факти збільшення відповідальності за Кредитними договорами, що мають бути застосовані судом як преюдиціальні, а саме, факти того, що внаслідок укладення між Відповідачем-1 та Третіми особами додаткових угод та угод про надання траншів до Кредитних договорів, якими були передбачені комісії та встановлення термінів повернення траншів, обсяг відповідальності відповідача-2 за Договором поруки збільшився і це, на погляд позивача, є підставою для визнання Договору поруки припиненим з посиланням на ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд із цим, суд зазначає, що посилання позивача на обставини, встановлені у справі № 2-1133/12, які ним зазначаються як преюдиційні у справі № 922/175/15, не приймаються судом як належні і допустимі докази. При цьому, суд виходить із наступного.

Як встановлено судом, зі змісту судових рішень у справі № 2-1133/12 вбачається, що відповідач-1, відповідач-2 та Треті особи-1, 2, 3 є учасниками справи № 2-1133/12, а позивач учасником цієї судової справи не був. Предметом розгляду судової справи № 2-1133/12 є вимоги відповідача-1 до фізичних осіб-поручителів про стягнення заборгованості за договорами поруки, укладеними із цими фізичними особами, та, за зустрічними вимогами про визнання договорів поруки припиненими.

Судом також встановлено, що у цивільній справі № 2-1133/12 Договір поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р. не досліджувався. Співвідношення обсягу та змісту укладених додаткових угод до Кредитних договорів-1,2,3,4 до обсягу та змісту Договору поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р. та укладених до нього змін та доповнень також у цивільній справі № 2-1133/12 не досліджувались.

Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду України від 10.09.2014р. у справі № 6-32цс14, Верховним Судом України справа № 2-1133/12 щодо правильності застосування ч.1 ст. 559 ЦК України по суті не переглядалась.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач-2 був учасником спору у справі № 2-1133/12 і відносно нього встановлені певні факти, що свідчать про збільшення його відповідальності за Договором поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р., судом не приймаються, оскільки такі доводи є недостовірними. Обставини, встановлені у цивільній справі № 2-1133/12 не мають характеру преюдиційних у відношенні до встановлення обставин, чи мало місце збільшення обсягу відповідальності відповідача-2 за Договором поруки № АТ/05-07 від 03.05.2007р. та чи є припиненою така порука.

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Положеннями ч.1 ст.553 ЦК України, ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України передбачено, що відповідальність поручителя наступає або виникає виключно у випадку порушення боржником зобов'язання перед кредитором, а тому відсутність такого порушення свідчить і про відсутність відповідальності поручителя перед кредитором. Тобто, відповідальність поручителя взагалі не настає за відсутності порушення зобов'язання боржником, з огляду на що і обсяг відповідальності поручителя не може збільшитися.

Правова позиція щодо того, що сплачена в установлені строки без прострочення комісія не є борговою сумою, а тому не призводить до збільшення обсягу відповідальності Поручителя, викладена Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014р. у справі № 6-160цс13, а також у постанові Вищого господарського суду України від 01.10.2012 р. у справі № 13/025-12.

Крім того, суд зазначає, що судові рішення у справі № 5023/321/11 також не містять в собі зазначень про те, що заборгованість ТОВ "Автосервіс-Т" перед відповідачем-1 складається, зокрема, із заборгованості за комісії, про які зазначає позивач.

Отже, з огляду на положення ч.1 ст.553 ЦК України, ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України, обсяг відповідальності відповідача-2 як поручителя за Кредитними договорами-2,3,4 не збільшився. Тому підстав визнання поруки припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України не вбачається.

Статтею 4-5 ГПК України передбачено, що господарські суди здійснюють правосуддя щляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Статтею 21 ГПК України передбачено, що позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Підставою для подання позову є факт порушення, оспорювання права особи чи її інтересу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.15 ГПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової шкоди);

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Позивач мотивує свої доводи необхідністю захисту його інтересу. Зазначає, що визнання припиненим Договору поруки безпосередньо впливає на обсяг майна відповідача-2 та кредиторських вимог до нього. На думку позивача, існування Договору поруки порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки саме на його підставі виникла більшість кредиторських вимог відповідача-1, що, у свою чергу, суттєво впливає на обсяг кредиторських вимог до відповідача-2. А за умови припинення дії Договору поруки, черговість задоволення кредиторських вимог зміниться на користь позивача, адже зникне правові підстава виникнення відповідних кредиторських вимог відповідача-1.

Суд, враховуючи спрямованість дій позивача в межах справи про банкрутство відповідача-2 на прискорення ліквідації останнього, критично оцінює наведене позивачем обґрунтування позовних вимог щодо припинення договору поруки в межах справи № 922/175/15.

Втім, правовідносини між відповідачем-1 та відповідачем-2 щодо стягнення заборгованості за кредитом в межах провадження у справі про банкрутство, не торкаються прав та інтересів позивача, адже кредиторські вимоги позивача у справі про банкрутство відповідача-2 № 5023/321/11 ґрунтуються на підставах, відмінних від підстав, на яких ґрунтуються кредиторські вимоги відповідача-1 і не перетинаються між собою, і позивач не може заявляти вимоги про припинення правовідношення, стороною якого він не виступає.

Суд також наголошує, що позивачем обрано спосіб захисту, не передбачений ст. 16 ЦК України, а також не доведено обставин, що свідчать про порушення його права або інтересу з боку відповідачів.

Вимога позивача про визнання договору поруки припиненим, тобто встановлення факту, як способу захисту права, чинним законодавством не передбачена та не призводить до поновлення порушеного права, а відтак, не може бути самостійним предметом позову у господарському суді, оскільки вимога про визнання договору поруки припиненим є нічим іншим, як встановленням факту, що має юридичне значення, а цей факт може встановлюватись судом лише при існування спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки.

Наведена позиція підтверджена судовою практикою, зокрема, відображена у постановах Вищого господарського суду України від 13.12.2012 р. у справі № 5004/612/12, від 08.08.2013 р. у справі № 910/3090/13, від 29.10.2013 р. у справі № 924/559/13, від 18.12.2013 р. у справі № 908/2030/13.

Крім того, як встановлено судом, позивач не є стороною оспорюваного Договору поруки, і не може заявляти позовні вимоги про його припинення, оскільки згідно п.п. 4.1.5. п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014р. № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", постанови Верховного Суду України від 21.11.2012р. у справі № 6-134цс12 таким правом наділений виключно поручитель у разі, якщо кредитор не визнає факту припинення поруки за Договором поруки.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Стаття 43 ГПК України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно абз.2 п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6).

З матеріалів справи вбачається, що кредиторські вимоги ПАТ "УкрСиббанк" у справі № 5023/321/11 про банкрутство ТОВ "Автосервіс-Т" є реальними, законними, заявленими у встановленому чинним законодавством України порядку, дослідженими та підтвердженими господарським судом Харківської області, і позивачем не оскаржені в установленому порядку шляхом подання апеляційної скарги з підстав саме припинення поруки.

За таких обставин, суд зазначає, що збільшення відповідальності відповідача-2 як Поручителя за Договором поруки не вбачається.

Таким чином, підстави визнання спірного Договору поруки припиненим відсутні, позовні вимоги нормативно та документально не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що не розглядає заяву про застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача, при відмові в позові - на позивач; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.03.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк