ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р. Справа № 922/5127/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

першого відповідача - Семикопенка А.І., довіреність №2 від 06.01.15р.,

другого відповідача - Коваленка А.О., довіреність №599 від 14.05.14р.,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 246 Х/1-6) на рішення господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014 року у справі № 922/5127/14

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА СТРАХУВАННЯ ", м. Київ

до 1.Комунального підприємства "Комплекс з вивозу побутових відходів", м. Харків

2. Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ПАТ "Страхова компанія "АХА СТРАХУВАННЯ", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною вимогою про стягнення з КП "Комплекс з вивозу побутових відходів" та Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" суми страхового відшкодування в розмірі 20 499,34 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014 року у справі № 922/5127/14 (суддя Прохоров С.А.) позовні вимоги залишені без задоволення.

Позивач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що у зв'язку з тривалим розгляду цивільної справи у Фрунзенському районному суді м. Харкова та враховуючи те, що тільки під час розгляду справи у місцевому загальному суді позивачеві став відомий факт трудових відносин винної особи у ДТП з першим відповідачем та про наявність полісу цивільно-правової відповідальності, вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин.

05 лютого 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від ТОВ «Міжнародна страхова компанія» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому другий відповідач просить рішення суду першої інстанції від 08 грудня 2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення (вх. №1852).

На думку другого відповідача, місцевим господарським судом правомірно зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки поважними причинами пропуску строку позовної давності є об'єктивні причини, які не залежать від волі особи і цілком заважали реалізувати своє право в належний строк. Звернення позивача до неналежного суду не є такими об'єктивними причинами.

КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» в своїх запереченнях на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ухваленим на основі повного та всебічного з'ясування обставин справи, просить залишити його без змін а апеляційну скаргу - без задоволення (вх.№ 1889, 2986).

Розгляд справи відкладався.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 просить розглядати справу за його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів (вх.№ 2101).

18 березня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, відповідно до яких позивачем зазначено, що у вчиненні ДТП було визнано за постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2010 року ОСОБА_3, який перебував у трудових відносинах з першим відповідачем - КП "Комплекс з вивозу побутових відходів", а тому, на думку позивача, на підставі статті 1172 Цивільного кодексу України позивач правомірно звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди з роботодавця винної у ДТП особи. У зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТДВ "Міжнародна страхова компанія", то позивач вважає, що відшкодування шкоди повинно здійснюватись в солідарному порядку.

Крім того, просить розглядати апеляційну скаргу за відсутності його представника за наявними в справі матеріалами (вх. №4423, 4424).

У призначене судове засідання 19 березня 2015 року позивач та третя особа не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги без участі належно повідомлених представників позивача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників відповідачів, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що у виходячи зі змісту статті 1194 Цивільного кодексу України та умов договору, сума заявлених вимог у розмірі 20499,34 грн. не перевищує ліміти відповідальності, а тому заявлені вимоги до КП "Комплекс з вивозу побутових відходів" необгрунтовані, внаслідок чого задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог до ТДВ "Міжнародна страхова компанія", суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні, у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Харківської області з огляду на таке.

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено частиною першою статті 8 Закону України "Про страхування", страховим ризиком визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Згідно частини другої статті 8 Закону України "Про страхування" страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як убачається із матеріалів справи, 29 березня 2010 року між ОСОБА_4 (потерпілий) та AT "Страхова компанія "AXA Страхування", правонаступником якого є ПАТ "Страхова компанія "АХА СТРАХУВАННЯ", був укладений договір добровільного страхування № 3021291/05АВ, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля "ВАЗ", державний номер НОМЕР_1 (а.с. 22-26).

Строк дії договору страхування, з урахуванням п. 16 цього Договору, з 00-00 год. 02 квітня 2010 року по 24-00 год. 01 квітня 2011 рік (п. 10).

18 жовтня 2010 року о 14 годині 40 хвилин у м. Харкові, на перехресті вул. Тімірязєва з вул. Луначарського сталася дорожньо транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: "ГАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля "ВА3 21114", державний номер НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_4.

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль "ВА3 21114", державний номер НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження, що підтверджується відповідними довідками ДАІ (а.с. 33,34), страховими актами № 14604/10/05/21 від 20 січня 2011 року (а.с. 35,36), розрахунками страхового відшкодування від 06 січня 2011 року та 24 лютого 2011 pоку (а.с. 37,38).

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2010 року у справі № 3-3693/2010 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні ДТП, яке сталось 18 жовтня 2010 року внаслідок порушення ним п. 8.4 ПДР України, притягнуто його до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Потерпілий - ОСОБА_4 своєчасно звернувся до Позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв'язку з чим позивач нарахував та виплатив потерпілому суму страхового відшкодування в розмірі 20499,34 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3232 від 28 лютого 2011 року та № 1132 від 24 січня 2011 року (а.с. 30,31).

ОСОБА_3, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода 18 жовтня 2010 року, на момент ДТП знаходився в трудових відносинах з КП "Комплекс з вивозу побутових відходів".

КП "Комплекс з вивозу побутових відходів", відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ГПО № 3512/10-04 від 02 березня 2010 року був застрахований перед третіми особами на момент настання дорожньо-транспортної пригоди в ТДВ "Міжнародна Страхова Компанія" строком на 7 років (а.с. 162-168).

Згідно п.1.1. вищезазначеного Договору ТДВ "Міжнародна Страхова Компанія" бере на себе зобов'язання при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування потерпілому - третій особі, а КП "Комплекс з вивозу побутових відходів", зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки і виконувати інші умови договору.

Згідно додатку №1 до Договору, у списку забезпечених транспортних засобів, які передані до страхування є забезпечений транспортний засіб ГАЗ, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.167).

Статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ГПО № 3512/10-04 від 02 березня 2010 року встановлені наступні ліміти відповідальності на одного потерпілого - третю особу:

- за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - 51 000,00 грн.;

- за шкоду, заподіяну майну третій особі, - 25 500,00 грн.

Франшиза при відшкодуванні збитків нанесених майну потерпілих - третіх осіб встановлена у розмірі 510,00 грн. (п.3.4 Договору).

За приписами статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно положень частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Таким чином, виходячи з системного аналізу зазначених норм, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за регресними вимогами.

Такою особою, в даному випадку, є винний у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди водій транспортного засобу ГАЗ, д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_3, який під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди знаходився у трудових відносинах з КП "Комплекс з вивозу побутових відходів".

У відповідності до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Однак, у разі якщо цивільно-правова відповідальність відповідальної за регресними вимогами особи перед третіми особами застрахована у певного страховика, то останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою, тобто, бере на себе відповідальність за свого страхувальника, що виникає внаслідок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, оскільки застрахував такий страховий ризик, як відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виникнення у позивача права вимоги до другого відповідача в межах обов'язкового ліміту відповідальності страховика.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Таким чином, положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачають відшкодування страховиком цивільно-правової відповідальності лише оціненої шкоди, тобто вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, визначеної за результатами проведеної суб'єктом оціночної діяльності оцінки.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні визначені Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Відповідно до п. 9 ч. 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 4 статті 3 та ч. 1 статті 12 вказаного Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органами державної влади та органами місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

З огляду на викладене, суд зазначає, що належним доказом в підтвердження оціненого розміру реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням значення коефіцієнту його фізичного зносу є саме Звіт суб'єкта оціночної діяльності про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу в результаті його пошкодження в ДТП, складання якого є обов'язковим при визначенні збитків, що підлягають відшкодуванню згідно вимог Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів".

Верховним Судом України надано узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, де зазначено, зокрема, що при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2/2092 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.

В цих же Узагальненнях звертається увага судів на те, що страхувальником відшкодовується третій особі завдана внаслідок пошкодження транспортного засобу саме пряма шкода, в якій враховується вартість пошкоджених деталей транспортного засобу на момент ДТП, а саме з урахуванням фізичного зношення транспортного засобу, а не вартість нових деталей.

Позивачем заявлені позовні вимоги на суму страхового відшкодування у розмірі 20499,34 грн., які сплачені платіжними дорученнями № 3232 від 28 лютого 2011 року та № 1132 від 24 січня 2011 року.

В якості підтвердження своїх позовних вимог позивачем надані, зокрема, звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 44/10/10 (висновок оцінювача) та калькуляцію вартості відновлювального ремонту № 44/10/10 від 26 жовтня 2010 року, зроблені ТОВ «Інком-Капітал», відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу ВАЗ 21114, державний номерний знак НОМЕР_5 складає 21543,75 грн. (а.с. 41-46, 52-54).

Проте, висновок оцінювача та калькуляція не містить підписи уповноважених осіб, директора ТОВ «Інком-Капітал» ОСОБА_5 та оцінювача ОСОБА_6

В акті виконаних робіт по ремонту та фарбуванню транспортного засобу ВАЗ державний номерний знак НОМЕР_5, затвердженого ФОП ОСОБА_7, відсутній запис про Замовника цих робіт. Сума вартості цих робіт складає 21429,00 грн. (а.с. 58).

Із заяви про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу (вих. № 4305 від 19 жовтня 2010 року) вбачається, що отримувачем страхового відшкодування від ПАТ "Страхова компанія "АХА СТРАХУВАННЯ" є ФОП ОСОБА_8 з призначенням платежу: «за СТО» (а.с. 29), проте у графі отримувача грошових коштів у платіжних доручення № 3232 та №1132 про сплату 4349,00 грн. та 16150,34 грн. відповідно, зазначений ФОП ОСОБА_7 (а.с. 30,31).

Протирічча в одержувачах страхового відшкодування також містять страхові акти № 14604/10/05/21 допл та № 14604/10/05/21, де отримувачами платежів (страхових відшкодувань) зазначений ОСОБА_4 (а.с. 35-36).

Доречі, страховий акт № 14604/10/05/21 допл, який складений комісією у складі начальника відділу виплат - ОСОБА_9, в.о. начальника територіального відділу врегулювання збитків - ОСОБА_10, не містить підпису останнього (а.с. 35).

Додаток №1 до страхового акту від 24 лютого 2011 року незавірений та не підписаний уповноваженими на це особами (а.с. 38).

Рішення приймається господарським судом за результатом оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Наведені вище документи, на думку колегії суддів, суперечать один одному та позбавляють суд можливості об'єктивно оцінити та з'ясувати фактичні обставини справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2015 року позивачу було запропоновано надати суду апеляційної інстанції звіт № 44/10/10 про оцінку вартості матеріального збитку та калькуляції №44/10/10 від 26 жовтня 2010 року, засвідчені підписами посадових осіб ТОВ «Інком-Капітал».

Разом з тим, позивач не виконав вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2015 року та не надав відповідні документи.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів позбавлена можливості встановити точний розмір завданої шкоди та страхового відшкодування, оскільки докази надані на підтвердження фактів викладених у позовній заяві суперечать викладеним обставинам, а у деяких випадках спростовують один одне.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач разом з позовною заявою не надав докази, на підставі яких суд мав би можливість встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, які мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, позиція позивача, викладена в позовній заяві та в апеляційній скарзі не підтверджена належними доказами, як того вимагають приписи Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на недоведеність фактів, на підставі яких пред'явлено позов, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Разом з цим, місцевим господарським судом до спірних правовідносин була застосована позовна давність, з огляду на те, що позивачем не доведено поважність причин пропуску такого строку, а сам факт перебування на розгляді Фрунзенського районного суду справи про стягнення суми страхового відшкодування не зупиняє сплив загального терміну позовної давності, строк якої закінчився 28 лютого 2014 року, оскільки ТДВ "Міжнародна страхова компанія" було залучено до участі у цивільній справі лише 08 липня 2014 року відповідно до ухвали Фрунзенського районного суду.

Проте, погодитися з такими твердженнями колегія суддів не може, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частині 6 статті 261 Цивільного кодексу України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Абзацом 4 пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ про відшкодування шкоди" № 6 від 27 березня 1992 року роз'яснено, що регресна вимога може бути пред'явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів, тощо).

Згідно з п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за приписом частини шостої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи свідчить, що останній платіж по сплаті страхового відшкодування у розмірі 4349,00 грн., згідно платіжного доручення №3232 надійшов 28 лютого 2011 року (а.с. 30).

Позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення суми страхового відшкодування 24 липня 2013 року, що підтверджується ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова про відкриття провадження від 07 серпня 2013 року (а.с. 65), тобто в межах загального трирічного строку.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України в Постанові № 7 від 17 травня 2012 року «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України», не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний суд повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставинам справи (п. 12).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ "Страхова компанія "АХА СТРАХУВАННЯ" задоволенню не підлягають, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014р. у справі №922/5127/14 відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014 року у справі № 922/5127/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 24.03.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.