ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

06 березня 2015 року Справа № 35/420-32/470

Вищий господарський суд України у складі:

головуючого судді:Стратієнко Л.В.,
суддів:Вовка І.В.,
Грека Б.М.,
Селіваненка В.П.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши заяви 1) Державного агентства резерву України, 2) заступника Генерального прокурора України
про перегляд Верховним Судом України
постановиВищого господарського суду України від 04.12.2014
у справі№ 35/420-32/470
за позовомзаступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного агентства резерву України
допублічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського"
прозобов'язання повернути до державного мобілізаційного резерву цінності та стягнення штрафних санкцій в розмірі 101 192 682,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України, у листопаді 2005 року звернувся з позовом до відкритого акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського", в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив зобов'язати відповідача повернути до мобілізаційного резерву матеріальні цінності та стягнути на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву 39 151 153,12 грн. штрафу і 62 041 529,80 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.05.2014 у справі № 35/420-32/470, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2014, позов задоволено частково: зобов'язано відповідача повернути до державного резерву матеріальні цінності, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, у решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2014 у справі № 35/420-32/470 рішення господарського суду міста Києва від 28.05.2014 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2014 скасовано в частині задоволення позову, прийнято нове рішення про відмову у позові в цій частині; в решті - постанову і рішення залишено без змін.

Державним агентством резерву України подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 04.12.2014 у справі № 35/420-32/470, в якій заявник просить скасувати вказану постанову Вищого господарського суду України, а справу передати на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Заяву з посиланням на постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2015 у справі № 921/1240/13-г/10, від 03.04.2014 у справі № 921/281/13-г/10, від 20.11.2013 у справі № 45/39, від 05.08.2013 у справі № 5011-50/3070-45/386-2012, від 26.05.2010 у справі № 1/637-15/10-Т, від 07.12.2011 у справі № 45/467т-46/369, від 15.11.2011 у справі № 20/81б-50/577-б, від 20.09.2011 у справі № 14/44/08 та на постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19.08.2008 мотивовано неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції положень статей 4, 4-2, 4-3, 33, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 268, 525, 526, 936, 942, 949, пунктів 4 та 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 70, 71, 76, 83 Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР), статей 14, 18 Закону України "Про державний матеріальний резерв", приписів постанови Верховної Ради України від 20.02.1996 № 57/96, постанови Пленуму Вищого господарського суду України "про судове рішення" від 22.03.2012 № 6, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Заступником Генерального прокурора України також подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 04.12.2014 у справі № 35/420-32/470, в якій заявник просить скасувати вказану постанову Вищого господарського суду України, прийняти у справі нове рішення про задоволення позову. При цьому, посилаючись на постанови Вищого господарського суду України від 24.06.2008 у справі № 16/3504, від 26.05.2010 у справі № 1637-15/10-Т, від 15.04.2010 у справі № 9/35-09 та на постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19.08.2008, заявник зазначив, що судом касаційної інстанції неоднаково застосовано положення статті 268 ЦК України, статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та статей 71, 83 ЦК УРСР, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Оскільки друга заява подана з тих же підстав, що і заява, яка надійшла першою, та питання допуску до провадження заяви, яка надійшла першою, ще не було вирішено, тому подані заяви об'єднано в одне провадження.

Розглянувши заяви про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до них матеріали, які подані у межах тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 11117 ГПК України, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України, враховуючи таке.

Ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 цієї статті) матиме місце тоді, коли суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Звертаючись з даною заявою, заявник доводить, що посилаючись на встановлення судами попередніх інстанцій факту порушення відповідачами вимог законодавства стосовно умов та порядку використання матеріальних цінностей державного матеріального резерву, Вищий господарський суд України дійшов протилежних правових висновків стосовно застосування до правовідносин, які склались у даних справах, позовної давності.

Так, у постанові від 04.12.2014 у справі № 35/420-32/470, про перегляд якої просить заявник, Вищий господарський суд України дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову про зобов'язання відповідача повернути до державного матеріального резерву матеріальні цінності, передані йому на зберігання, факт самовільного використання яких у період з 1993 до 1994 року був встановлений перевірками проведеними у жовтні - грудні 2000 року. При цьому суд касаційної інстанції, проаналізувавши пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень, зазначив, що даний позов поданий з порушенням позовної давності, оскільки затверджене постановою Кабінетів Міністрів України від 27.05.1992 № 280-05 Положення про державний матеріальний резерв (далі - Положенням), яким було встановлено, що позовна давність не поширюється на майнові вимоги Держкомрезерву України та його підприємств, втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129 "Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", а пункт 6 частини першої статті 268 ЦК України набрав чинності лише 30.06.2004, тобто на вимоги органів, які управляють державним резервом, у даній справі поширюється визначений статтею 71 ЦК УРСР загальний (трирічний) строк позовної давності, який позивачем був пропущений, що відповідно до приписів статті 80 ЦК УРСР є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте у постанові від 03.04.2014 у справі № 921/281/13-г/10, на яку посилається Державне агентство резерву України, Вищий господарський суд України погодився з висновком суду апеляційної інстанцій щодо задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості за передані йому у період з 1996 по лютий 1997 матеріальні цінності мобілізаційного резерву, та зазначив, що відповідно до Положення, яким на той момент регулювались відносини держави із зберігачами державного резерву і згідно частини першої статті 268 ЦК України, яку 12.05.2004 року доповнено пунктом 6, на вимоги центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері державного матеріального резерву стосовно виконання зобов'язань, які випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв" позовна давність не поширюється.

У постанові від 24.06.2008 у справі № 16/3504, на яку посилається заступник Генерального прокурора України, Вищий господарський суд України зазначив, що вимоги позивача про повернення до державного матеріального резерву, переданих відповідачу у серпні-вересні 1993 року матеріальних цінностей, факт самовільного використання яких було встановлено в результаті перевірки у 1998 році, підлягають задоволенню в зв'язку з тим, що правовідносини, які склались у сторін, суд касаційної інстанції, з огляду на положення Закону України "Про державний матеріальний резерв", розцінює як спеціальні норми щодо правовідносин в сфері формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження запасів державного матеріального резерву, на які відповідно до частини першої статті 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

З огляду на викладене Вищий господарський суд України дійшов висновку, що зі змісту доданих до заяви судових рішень суду касаційної інстанції вбачаються ознаки неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах. Наведене є підставою для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Допустити справу № 35/420-32/470 до провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя:Л.Стратієнко
Судді:І.Вовк
Б.Грек
В.Селіваненко
М.Черкащенко