КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа№ 910/21375/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 04.11.2014

у справі №910/21375/14 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота", м. Харків,

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Дефенса", м. Київ,

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання повернути грошові кошти в розмірі 483 870,97 грн

за участю представників:

від позивача: Комаровський Д.В. - представник (довіреність від 08.12.2014 № 39);

від відповідача: Устименко Ю.І. - представник (довіреність від 12.01.2015 № 12/01);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті ворота» (надалі - АТ «Банк Золоті ворота») звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса» (надалі - ПАТ «СК «Дефенса») про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 483 870,97 грн, отримані за договором добровільного страхування вантажів та багажу від 17.10.2013 № 1/10/ВП-13.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.11.2014 у справі № 910/21375/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ «Банк Золоті ворота» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2014 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження судовою колегією у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Сухового В.Г., розгляд справи призначено на 16.03.2015.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

16.03.2015 року в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.10.2013 між АТ «Банк Золоті ворота» (далі - страхувальник, позивач) та ПАТ «СК «Дефенса» (далі - страховик, відповідач) було укладено договір добровільного страхування вантажів та багажу № 1/10/ВП-13 (далі - договір), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням вантажем, що перевозиться будь-яким транспортом, а саме, готівка в інкасаторському автомобілі, вартість майна - 28 462 998,25 грн, страхова сума - 28 462 998,25 грн, страховий тариф - 1,7 %, страховий платіж - 483 870,97 грн, франшиза 5 % від страхової суми, але не менше 1 423 149,91 грн (пункт 4. договору).

Згідно з пунктом 4.9. договору загальний страховий платіж визначено в розмірі 483 870,97 грн.

Відповідно до пункту 6. договору строк дії договору встановлено з 26.10.2013 по 25.11.2013.

Загальний страховий платіж сплачується страхувальником шляхом перерахування страхового платежу на поточний рахунок страховика у розмірах, встановлених пунктом 4.9. договору (пункт 7 договору).

Страховий платіж сплачується протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання договору (пункт 7.2. договору).

Згідно з пунктом 8. договору інші умови договору викладені в Умовах добровільного страхування вантажів та багажу є невід'ємною частиною цього договору.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив правову природу укладеного сторонами договору, вказавши, що такий є договором страхування та регулюється Законом України «Про страхування».

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про страхування», для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17.10.2013 АТ «Банк Золоті ворота» в особі філії АТ «Банк Золоті ворота» надав генеральному директору ПАТ СК «Дефенса» Струтинському В.Л. заяву на страхування, яка підписана уповноваженими представниками обох сторін та скріплена печатками зазначених підприємств, відповідно до якої сторонами погоджено умови страхування, в тому числі страховий тариф (а.с. 11).

На виконання умов договору, позивачем згідно платіжного доручення від 18.10.2013 № 59795 були сплачені кошти в розмірі 483 870,97 грн (а.с. 12).

З матеріалів справи слідує, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 31.07.2014 № 456 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 прийнято рішення № 67 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Золоті ворота», згідно з яким з 04.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті ворота», строком на 3 місяці з 04.08.2014 по 04.11.2014.

Відповідно до частини 1 статті 37 та статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду та зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з такої підстави, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Місцевим господарським судом встановлено, що після запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Золоті ворота» позивач направив на адресу генерального директора ПАТ «СК «Дефенса» повідомлення від 21.08.2014 № 4365 про нікчемність договорів, на підставі частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності договорів - вжиття заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами (а.с. 13-15).

Відповідач на вказане повідомлення не відреагував, грошові кошти позивачеві не повернув. Дані обставини зумовили позивача звернутись до суду з вищевказаним позовом за захистом своїх прав.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що за умовами договору відповідачем був застосований страховий тариф у розмірі 1,7 %, який значно перевищує розмір звичайного страхового тарифу, що застосовується на ринку страхування, відтак такий договір є нікчемним відповідно до пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За результатами дослідження матеріалів справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Пункт 9 частини 4 статті 6 Закону України «Про страхування» передбачає, що видами добровільного страхування може бути страхування вантажів та багажу (вантажобагажу).

Позивач вказує на те, що між сторонами укладено договір добровільного страхування вантажів та багажу від 17.10.2013 № 1/10/ВП-13, а отже, на думку позивача, цей договір не є обов'язковим для учасників цивільно-правових відносин.

На переконання судової колегії, дане твердження правомірно було відхилено судом першої інстанції з огляду на приписи статті 629 Цивільного кодексу України, згідно якої договір є обов'язковим до виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на день укладення договору діяло розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Методики визначення звичайної ціни страхового тарифу» від 30.12.2004 № 3259 (далі - Методика).

Пункт 1.1. Методики встановлює порядок визначення звичайної ціни страхового тарифу.

Згідно з пунктом 2.4. Методики, страхові тарифи за добровільними видами страхування обчислюються страховиком актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Відповідно до пункту 2.5. Методики, розмір страхових тарифів за добровільними видами страхування, обчислений страховиком актуарно (математично), є складовою частиною правил страхування, які розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо та реєструються в Нацкомфінпослуг.

Страхові тарифи, які є складовою частиною правил страхування, посвідчуються (відповідно до Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Держфінпослуг 28.08.2003 № 40, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 за № 805/8126) підписом особи (актуарієм), яка має підтверджену відповідним свідоцтвом кваліфікацію, згідно з вимогами, встановленими Нацкомфінпослуг (пункт 2.6. Методики).

22.07.2009 Генеральним директором ПАТ «СК «Дефенса» були затверджені Правила добровільного страхування вантажів та багажу (вантажобагажу), (далі - Правила), які зареєстровані Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг за реєстраційним № 0990613 від 29.09.2009, в яких застосовано Методику.

Зокрема, додатком № 1 до Правил добровільного страхування вантажів та багажу (вантажобагажу) встановлено базові страхові тарифи у відсотках від страхової суми, які для автомобільного транспорту складають: від 1,3 % (відповідальність за окрему аварію) до 2,0 % (відповідальність за всі ризики).

Згідно пункту 2 додатку № 1 до Правил, реальний страховий тариф розраховується шляхом множення базового страхового тарифу на поправочні коефіцієнти. Поправочні коефіцієнти встановлюються страховиком в залежності від різноманітних факторів ризику та відстані перевезення, що уточнює відповідність розміру страхової премії ступеню ризику, що страхується. Допускається використання поправочних коефіцієнтів, добуток яких знаходиться в діапазоні 0,1 - 8,0. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Місцевим господарським судом встановлено, що страховий тариф за договором був розрахований актуарно (математично) згідно Правил страхування за вказаною нижче формулою: базовий тариф (з відповідальністю за всі ризики (пункт 3.4.1. Правил) при перевезені автомобільним транспортом становить 2% з використанням поправочного коефіцієнту 0,85 (згідно з пунктом 2 додатку № 1 до Правил допускається використання поправочних коефіцієнтів, добуток яких знаходиться в діапазоні 0,1 - 8,0), що при множенні становить 1,7 % (2,0% х 0,85 = 1,7%).

Крім того, позивач зазначає, що сплачений ним за договором страховий тариф є вищим за звичайний страховий тариф для даного виду послуг, на підтвердження чого ним додано до матеріалів справи відповідь на запит ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», в якій йдеться, що страховий тариф ПАТ «СК «Українська страхова група» для укладення договору добровільного страхування вантажів та багажу, за вказаними в запиті параметрами складає 0,33 %.

Проте, колегія суддів вважає, що вказаний доказ не є належним та допустимим у розумінні статті 43 Господарського процесуального кодексу України, для визначення звичайного страхового тарифу, який застосовується на ринку страхування, оскільки кожна страхова компанія як окремий суб'єкт господарювання має право самостійно встановлювати та розраховувати свої страхові тарифи, які підлягають сплаті за укладеними договорами страхування, згідно правил страхування, які розробляються і затверджуються страховиком і реєструються у відповідному державному органі.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторонами були погоджені всі умови договору, в тому числі, щодо ставки страхового тарифу, що підтверджується підписанням ними вказаного договору.

Таким чином, посилання позивача на те, що застосований у договорі страховий тариф є таким, що на 20 % вищий за звичайний страховий тариф, який застосовується на ринку страхування є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Місцевим господарським судом правильно встановлено, що правові підстави вважати договір добровільного страхування вантажів та багажу № 1/10/ВП-13 від 17.10.2013 нікчемним з підстав, заявлених позивачем відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Крім того, апелянт, заявляючи про нікчемність правочину, вказує, що спірний договір страхування укладено неплатоспроможним банком. Проте, АТ «Банк Золоті ворота» віднесено до категорії неплатоспроможних з 04.08.2014, а спірний договір укладено між сторонами 17.10.2013. Отже, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилання позивача на пункт 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності спірного правочину.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, заінтересована особа, заявляючи про існування певних фактів, в обґрунтування пов'язаних з цим обставин має подати відповідні докази.

Позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору нікчемним і настанням відповідних наслідків.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 у справі №910/21375/14 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «Банк Золоті ворота» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 року у справі №910/21375/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 року у справі №910/21375/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21375/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий