Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

12 березня 2015р. справа №904/574/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АХДУС»,

вул. Філософська, 84, корп. 15, офіс 205, м. Дніпропетровськ, 49006

(поштова адреса: вул.Глінки,2, оф.503, м. Дніпропетровськ, 49000)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім спецій»,

вул. Механізаторів, 19-А, с.Савин, Козелецький район, 17072

(поштова адреса: вул.Арсенальна,20, оф.12, м. Київ, 01011)

про визнання договору поставки недійсним

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Тітова Г.А. представник довіреність від 23.12.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про визнання недійсним договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013 року, який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «АХДУС» () та товариством з обмеженою відповідальністю «Дім Спецій» ().

Представник відповідача в судовому засіданні 26.02.2015р. надав відзив на позовну заяву від 26.02.2015р. з додатками, в якому проти позову заперечував, зазначивши, що поданням даного позову позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки подання цього позову спрямоване не на захист його прав, а виключно на затягування (зупинення) розгляду у господарському суді Дніпропетровської області іншої господарської справи №904/10287/14 за позовом ТОВ «Дім Спецій» до ТОВ «Ахдус» про стягнення заборгованості за договором поставки №ДГ-ДС-0039, який є предметом розгляду у даній справі, про це свідчить, зокрема, те, що даний позов не було подано як зустрічний у справі №904/10287/14, а подано окремо. Відповідач зазначив, що спірний договір було повністю виконано з боку відповідача, тобто поставлено передбачений договором товар та частково виконано з боку позивача шляхом здійснення часткової оплати за поставлений товар, що підтверджується видатковими накладними, довіреностями на одержання ТМЦ, рахунками-фактурами, банківськими виписками. Сам факт прийняття позивачем товару на підставі спірного договору, сплати за нього коштів та відсутність претензій позивача щодо товару та супровідних документів свідчить про погодження сторонами спірного договору всіх необхідних умов. З аналізу умов укладеного сторонами договору випливає, що договір укладений з додержанням умов, встановлених чинним законодавством України для договорів поставки та з урахуванням змісту самого договору та волі сторін, а саме при укладанні господарського договору сторони погодили предмет, ціну товару та строк і порядок поставки товару, тобто всі істотні умови договору. Позивач не довів порушення жодної вимоги, передбаченої ст.203 ЦК України, а отже відсутні і підстави для визнання спірного договору недійсним.

До початку судового засідання від позивача за підписом представника ТОВ «АХДУС» С.Л.Концевого за довіреністю надійшло клопотання від 04.03.2015р. про розгляд справи без участі представника позивача у зв'язку з територіальною віддаленістю та неможливістю явки в судове засідання представника, позовні вимоги позивач підтримав повністю. Представник відповідача не заперечував проти клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

Суд задовольнив клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, оскільки це є правом сторони, явка представника позивача не визнавалася судом обов'язковою.

Представник відповідача в судовому засіданні надав клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке задоволено судом.

Представник відповідача в судовому засіданні надав супровідний лист від 12.03.2015р., в якому повідомив, що справу №904/10287/14 господарським судом Дніпропетровської області щодо стягнення з ТОВ «АХДУС» на користь ТОВ «Дім Спецій» заборгованості за договором поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. було розглянуто 24.02.2015р., позовні вимоги ТОВ «Дім спецій» задоволено у повному обсязі, повний текст рішення було складено 02.03.2015р. Позивач зазначив, що враховуючи дату складання повного тексту рішення (02.03.2015р.) у справі №904/10287/14 та положення ст.ст.85, 93 ГПК України вказане рішення суду станом на 12.03.2015р. не набрало законної сили, апеляційну скаргу на вказане рішення ТОВ «АХДУС» може подати не пізніше 12.03.2015р., якщо апеляційну скаргу не буде подано, рішення набере законної сили 13.03.2015р. До вказаного супровідного листа відповідачем додано ряд документів, які долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.03.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

Розглянувши подані матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вислухавши пояснення повноважного представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, господарський суд встановив:

У відповідності до приписів ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать ( ч.1 ст. 144 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю «Дім спецій» в особі директора Грищенка О.В., що діє на підставі статуту і надалі іменується постачальник з одного боку, та товариством з обмеженою відповідальністю «АХДУС» в особі директора Дяченко О.Г., що діє на підставі статуту і надалі іменується покупець, підписаний договір поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. Окрім того, договір поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. скріплений печатками позивача та відповідача (т.1 а.с.13-14).

За змістом ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 4 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до її якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у ст.15 цього кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Нормами Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст.656 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.п.1.1-1.2 договору поставки постачальник (відповідач у справі) зобов'язується постачати і передавати у власність покупця товар, а покупець (позивач у справі) в свою чергу приймати та оплачувати його вартість на умовах договору. Предметом поставки є спеції та харчові добавки для м'ясної промисловості.

За умовами п. 1.3. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару.

У п.2.2. вказаного договору сторони встановили, що кількість, об'єм, номенклатура, асортимент товару, що постачається, визначається в замовленні покупця, яке направляється в адресу постачальника і є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до ст.268 Господарського кодексу України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів.

У п.3.1 договору сторони за домовленістю встановили, що товар повинен відповідати всім санітарним, гігієнічним, технічним та іншим нормам, стандартам та правилам, встановленим чинним законодавством України для товарів даного виду. Постачальник гарантує якість товару.

Згідно п.3.2. договору якість товару повинна бути підтверджена сертифікатами та іншими документами, які необхідні для товару даного виду згідно чинних Правил торгівлі, санітарно-епідеміологічного законодавства України та законодавства про захист прав споживачів. Усі необхідні документи, що підтверджують якість та відповідність товару, постачальник зобов'язаний передати покупцю в момент передачі партії товару.

Відповідно до ч.5 ст.180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

В ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як вбачається із тексту спірного договору, сторони за домовленістю у п.2.1 та у п.2.3 договору встановили, що загальна сума договору складається з окремих сум операцій поставки, що вказуються в товарних накладних. Ціна товару визначається у кожному окремому випадку згідно рахунку-фактури, що виставляється постачальником на підставі прайс-листа постачальника.

Відповідно до ст.267 Господарського кодексу України договір поставки може бути укладений на 1 рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік. Строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Пунктами 9.1-9.2 договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2013р. За відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання договору за 30 календарних днів до закінчення його дії договір вважається продовженим на один календарний рік до 31 грудня наступного року на тих самих умовах. Автоматичне продовження дії договору здійснюється на кожен наступний рік за умови відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання договору за 30 календарних днів до закінчення його дії.

У розділі 4 договору сторони погодили порядок, умови та термін поставки. Так згідно п.4.1 договору про потребу у кожній партії товару, його номенклатуру, асортимент та кількість у партії, дату поставки і її об'єм, покупець повідомляє постачальника шляхом подання замовлення. Сторони домовились, що замовлення складається з розрахунку місячних потреб покупця в товарі (п.4.2 договору). Згідно п.4.3 договору поставка товару, зазначеного в замовленні, здійснюється постачальником в адресу покупця не пізніше дати, вказаної в замовленні, яке підтверджене постачальником. Згідно п.4.6 договору в разі поставки неякісного товару, поставки при порушенні строків поставки товару, покупець має право відмовитися від прийняття поставленого товару, письмово повідомивши про причини відмови постачальника.

Відповідно до ч.4 ст.265 Господарського кодексу України, в редакції яка діє з 03.08.2012р. і чинна на час укладення між сторонами договору поставки № ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

За таких обставин, керуватися Міжнародними правилами щодо тлумачення термінів «Інкотермс» є правом сторін за їх домовленістю, а не обов'язком, як стверджує позивач.

Виходячи із змісту п.2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст. 204 Цивільного кодексу України).

Позивач стверджує, що із аналізу змісту договору поставки № ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. вбачається, що сторонами не досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, що при його укладанні не дотримано вимог ст.ст.180, 181 ГК України, що зміст договору не відповідає вимогам закону, а саме: ст.ст.266-268 ГК України щодо укладення договору поставки, а тому договір має бути визнаний недійсним.

Суд не погоджується із такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, договір визнається дійсним, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В розумінні вищевказаних норм Закону саме накладна, довіреність є тими первинними бухгалтерськими документами, які фіксують факт здійснення господарської операції щодо передачі товару.

Як свідчать матеріали справи (т.1 а.с.69-158), на виконання умов Договору № ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., згідно з видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, які підписані та скріплені печатками з боку обох сторін, і копії яких додані до матеріалів справи, відповідачем здійснювалась поставка товару, а позивачем поставлений товар приймався згідно довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, копії яких додані до матеріалів справи, та оплачувався на підставі виставлених відповідачем рахунків, що підтверджується банківськими виписками, копії яких містяться в матеріалах справи, а також позивачем здійснено часткове повернення відповідачу товару згідно накладної на повернення, копія якої додана до матеріалів справи.

Надані до матеріалів справи копії видаткових накладних та рахунків на оплату містять відомості про найменування товару, що поставлявся, кількість товару, одиницю виміру та його вартість, суму за товар, також містять посилання на договір поставки № ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. Окрім того, всі видаткові накладні містять інформацію про рахунок на оплату покупцеві. Відомості про товар, зазначені у рахунках на оплату та у відповідних видаткових накладних, співпадають.

Згідно п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою №22 НБУ від 21.01.2004р., реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу».

Так, відповідно до банківських виписок, копії яких додані до матеріалів справи, позивачем проведено часткове перерахування коштів на рахунок відповідача із зазначенням у розділі призначення платежів - реквізити відповідних рахунків, наданих відповідачем позивачу для оплати товару на виконання спірного договору поставки.

Матеріали справи не містять доказів відмови позивача від отримання товару від відповідача згідно п.4.6 договору в разі поставки неякісного товару, при порушенні строків поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, позивачем та відповідачем на протязі існування між ними господарських взаємовідносин був складений, підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2013р. за договором №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., копія якого додана відповідачем до матеріалів справи(т.1 а.с.157).

У розумінні статей 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказаний акти звірки є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем по договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. на підставі первинних бухгалтерських документів.

Крім того, доказом, того що сторони в межах взятих на себе зобов'язань виконували умови договору є додані відповідачем до матеріалів справи копії податкових накладних, податкових декларацій та реєстрів видаткових та отриманих податкових накладних складених на виконання договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. (т.1 а.с.184-231, т.2 а.с.1-190).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Частиною 2 ст.193 Господарського кодексу встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цім Кодексом, іншими законами або договором.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., враховуючи фактичні обставини справи та наведені вище в рішенні висновки, суд вважає, що посилання позивача на недійсність договору поставки є безпідставними, оскільки в даному випадку при укладенні договору поставки сторони погодили всі істотні умови договору з дотриманням вимог Господарського та Цивільного кодексів України, дійшли згоди по всіх пунктах договору, що підтверджується підписами представників сторін на примірниках договору, які скріплені печатками підприємств. Окрім того, спірний договір укладений за умовами, встановленими чинним законодавством України для договорів поставки, та з урахуванням принципу свободи договору щодо його змісту та волі сторін.

До того ж судом звертається увага позивача на те, що у разі якщо сторони не досягли б згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), а не недійсним.

Згідно п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони в межах взятих на себе зобов'язань виконували умови договору.

Отже, сторонами договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., вчинено юридично значимі дії, спрямовані на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, а саме, відповідачем поставлено товар, а позивачем прийнято та частково оплачено його вартість.

Наявні в матеріалах справи документи, подані відповідачем на підтвердження виконання спірних договірних відносин, виключають можливість визнання договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. недійсним з підстав не зазначення в ньому найменування, кількості товару, конкретно визначеної його ціни, непогодження умови про якість товару, непогодження умови та строку поставки товару, та спростовують позицію позивача.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, укладення договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р. було спрямовано сторонами на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд зазначає, що спірний договір відповідає обов'язковим умовам чинності правочину, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України, та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вище викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору поставки №ДГ-ДС 0039 від 25.06.2013р., а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заперечення відповідача проти позову судом прийняті до уваги.

Керуючись ст.ст.11, 203, 207, 215, 626, 627, 628, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 180, 207, 265-268 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд , -

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 16.03.2015р.

Суддя Н.Ю.Книш