ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 Справа №917/335/15

м. Полтава

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Криниця", с. Крем'янка, Лубенський район, Полтавська область, 37560

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро", вул. Велика Морська, 143, м. Миколаїв, 54000

про визнання недійсним договору поставки

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: Антіхович В.В., довіреність від 11.03.2015 року;

Від відповідача: Бонтлаб В.В., довіреність від 05.01.2015 року.

Судове засідання проводиться в режимі відеоконференції на підставі ухвали суду від 03.03.2015 року.

В судовому засіданні 12.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України. Повне рішення складено 17.03.2015 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про визнання п. 3.3. договору поставки № ПО-3/14 від 11.12.2013 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що положення п. 3.3. Договору протирічить ч.5 ст. 203 ЦК України - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що правило про врахування курсу долара на УМВБ на день проведення розрахунків, ніколи не може бути виконане покупцем, оскільки міжбанківський курс долара формується після закінчення торгів - 17.00 (з врахуванням часу на повідомлення НБУ про укладену угоду, інформація про міжбанківський курс може бути отримана взагалі лише наступного дня), що оспорюваним договором закріплено використання неіснуючих відомостей, а відтак правовідносини не можуть здійснюватися на їх основі. Відповідач вважає, що п. 3.3. Договору не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відповідно може бути судом визнаний недійсним.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись, зокрема, що відповідно до постанов Верховного Суду України, положень чинного законодавства національна валюта України визначається як єдиний законний платіжний засіб на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти; що укладаючи договір поставки (п.3.3. Договору) сторони погодили, що товар оплачується в національній валюті, згідно цін вказаних у Договорі, скоригованих пропорційно зміні курсу долара США та погодили формулу відповідного обрахунку. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідач наголошує на тому, що правомірність застосування в умовах договору назви міжбанківської валютної біржі та безпосередньо можливості здійснювати дооцінку вартості неоплаченого товару підтверджується позицією ВГСУ, викладеною у постанові від 21.01.2015 року по справі №924/489/14. Відповідач переконаний, що зроблене сторонами посилання в п. 3.3. Договору на курси валют на міжбанківській валютній біржі не суперечить приписам чинного законодавства України та за аналогією закону породжує цивільні права та обов'язки сторін спору. Крім цього, відповідач у відзиві на позов посилається на рішення господарського суду Полтавської області від 03.02.2015 року по справі № 917/53/15, яким заявлену ТОВ «Імперія-Агро» дооцінку неоплаченої вартості товару за Договором № ПО-3/14 від 11.12.2013 року судом задоволено в повному обсязі та вважає, що позов необґрунтований і спрямований на затягування розрахунків за поставлений товар, тому в його задоволені слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

11.12.2013 року сторони уклали Договір поставки № ПО-3/14 (далі Договір), за яким в терміни, визначені договором, постачальник (ТОВ «Імперія-Агро») зобов'язалося передати у власність покупця (СФГ «Криниця») продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Умови оплати узгоджені сторонами в розділі 3 Договору.

П. 3.3. Договору, який позивач просить суд визнати недійсним, визначено, що в тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів), є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов'язаний сплатити постачальнику, як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення оплати».

Судом приймається до уваги, що зміна курсу гривні по відношенню до долара США є об'єктивною обставиною, яку суб'єкти господарських правовідносин мають враховувати в своїй підприємницькій діяльності.

В свою чергу, вираження грошового зобов'язання в еквіваленті до іноземної валюти не суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України. Правова позиція з цього питання викладена в постанові ВСУ від 30.05.2012 року по справі № 6-29цс12.

Згідно ст. 111-28 ГПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

П.2.2 Договору передбачено, що ціна продукції, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Насіння Вітчизняного виробництва, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають еквівалент у доларах США.

В п.2.4 Договору сторони визначили, що у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару.

В п.3.2 Договору також зазначено, що сторони погоджуються застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору.

В цьому пункту договору сторони також використали термін «курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі».

Разом з тим, вимоги позивача заявлені лише стосовно визнання недійсним п.3.3 Договору, в якому цей термін також використовується разом з конкретизованим порядком визначення розміру оплати на день платежу.

Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що сторони за договором мали дійсний намір визначити розмір оплати з урахуванням зміни курсу гривні по відношенню до долара США. В зв'язку з цим, є необґрунтованим посилання відповідача на те, що п.3.3 Договору, в якому термін «курс, встановлений на міжбанківській валютній біржі» вживається так само, як і в п.3.2 договору, є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків.

На думку суду, позивач безпідставно ототожнює словосполучення «міжбанківська валютна біржа», яка вживається в цьому терміні, з конкретною юридичною особою - приватним акціонерним товариством «Українська міжбанківська валютна біржа». В тексті договору відсутні будь-які ознаки, які б свідчили про наявність, згоди сторін щодо саме такого ототожнення (зазначення організаційно-правової форми, адреси, коду ЄДРПОУ, які повинна мати біржа як установа та певна юридична особа).

Більш того, посилаючись в тексті позовної заяви на те, що міжбанківський курс долара формується станом на 17.00, а також на те, що інформація про міжбанківський курс може бути отримана лише наступного дня, позивач в тексті позовної заяви фактично сам ототожнює термін «міжбанківська валютна біржа» з терміном «міжбанківський валютний ринок».

Суд вважає, що в широкому розумінні термін «біржа», у випадку, коли мова не йде про певну установу (юридичну особу) є синонімічним терміну «ринок», оскільки означає сукупність інструментів організаційного та правового характеру, за допомогою яких шляхом проведення торгів, на підставі заявок покупців та продавців валюти, встановлюється її ринковий курс.

Відповідно до абз.15 п.4 розділу І Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 10.08.2005 N 281, міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб'єктами ринку, між суб'єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб'єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами.

Посилання позивача на те, що використаний в п.3.3 Договору термін «курс, встановлений на міжбанківській валютній біржі» не може бути реально використаний в день платежу, є необґрунтованим.

Офіційний сайт Національного банку України (http://www.bank.gov.ua) містить розділ «Оперативний стан міжбанківського валютного ринку України», в якому розміщується інформація про середньозважений курс долару США до гривні відповідно до даних Системи підтверджень угод на міжбанківському валютному ринку України починаючи з 9.30 та оновлюється кожні 30 хвилин до закриття торгової сесії.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що він, керуючись визначеними п.6 ч.1 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності, спробував визначити курс долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку на дату платежу, але реально не отримав такої можливості.

Позивачем не надано суду доказів повідомлення відповідача про наявність обставин, які не дозволяли йому чітко зрозуміти зміст свого зобов'язання, визначений п.3.3 Договору, укладеного між сторонами по справі.

Судом також враховується те, що недостатньо чітке або недостатньо коректне застосування сторонами певних термінів в тексті укладеного ним договору саме по собі не може свідчити про те, що договір в цій частині не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Такі недоліки в застосуванні термінології не розглядаються діючим законодавством України як підстави для визнання договору недійсним повністю або в певній частині. Крім того, ст. 213 ЦК України передбачає, що роз'яснення змісту за значення слів, понять та термінів, які входять до змісту правочину, може бути здійснене шляхом тлумачення змісту правочину в судовому порядку.

Вказана норма передбачає можливість здійснення такого тлумачення не тільки на підставі буквального значення слів і понять, а і з урахуванням мети правочину, звичаїв ділового обороту, поведінки сторін та інших обставин, що мають істотне значення (ч.4 ст.213 ЦК України).

Також судом береться до уваги, що спрямування волі сторін за договором до застосування еквіваленту вартості товару в доларах США відповідно до його курсу по відношенню до гривні підтверджується умовами п.п.2.2, 2.4, 3.2 Договору. Дійсність зазначених пунктів договору сторонами не оспорюється.

Ч.2 ст.533 ЦК України визначає, що за відсутності встановленого договором порядку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті суми, яка підлягає сплаті в гривнях, такий еквівалент має визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Сторони не позбавлені права уточнити зміст термінів, які вживаються в тексті договору, шляхом внесення відповідних змін до нього.

Ч.5 ст. 203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено, що п. 3.3. Договору поставки № ПО-3/14 від 11.12.2013 року не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Враховуючи всі вищевикладені обставини в їх сукупності, позовні вимоги про визнання недійсним п. 3.3. Договору поставки № ПО-3/14 від 11.12.2013 року з посиланням на ст.ст. 203 (ч.5), 215 (ч.ч. 1,3) ЦК України задоволенню не підлягають як необґрунтовані.

Судові витрати покладаються відповідно до ст. 44, частини 5 ст. 49 ГПК України, на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49 (ч.5), 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 17.03.2015 року.

Суддя Пушко І.І.