РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015Справа №910/28556/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Атласджет Україна"

до 1) Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

2) Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

про визнання недійсними Додаткових угод

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Гук А.Р. - довіреність від 01.12.2014 року;

від відповідача-1: Дзюбайло О.О. - довіреність б/н від 17.01.2015 року;

від відповідача-2: Повар О.М. - довіреність б/н від 05.01.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Атласджет Україна" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" про визнання недійсними Додаткових угод.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача Додаткова угода №29 до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року та Додаткова угода №30 від 27.02.2014 року до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року, укладені між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України", суперечать ст.ст. 203, 215 ЦК України, п. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про природні монополії», ст. 207 ГК України.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним: Додаткову угоду №29 до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року та Додаткову угоду №30 від 27.02.2014 року до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року, які укладені між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.12.2014 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 28.01.2015 року.

27.01.2015 року через канцелярію суду представник відвідача-2 подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 28.01.2015 року у відповідності до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалася перерва до 11.02.2015 року.

11.02.2015 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 11.02.2015 року представники відповідача-1, відповідача-2 з'явилися.

Представник позивача в судове засідання 11.02.2015 року не з'явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що нез'явлення представника позивача у судове засідання перешкоджає вирішенню спору по суті, а також враховуючи клопотання представника позивача суд вважав за доцільне відкласти розгляд справи на 18.02.2015 року.

В судовому засіданні 18.02.2015 року оголошено перерву до 10.03.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 10.03.2015 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 10.03.2015 року позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволені відмовити.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 10.03.2015 року позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволені відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 10.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та відповідача-2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2009 року між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт "Бориспіль» (далі по тексту - відповідач-1) та Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі по тексту - відповідач-2) укладено договір про наземне обслуговування у вигляді додатку В1.1/02.1.1-23.9-7 до Стандартної угоди про наземне обслуговування (СУНО) від січня 2004 року (далі-Договір).

Договір складено відповідно до спрощеної процедури, згідно з якою сторони погодили, що умови Основної Угоди та Додатку А до СУНО від січня 2004 року, що опубліковані Міжнародною асоціацією повітряного транспорту, застосовуються так, якби ці умови були повністю повторені у Договорі, а також сторони підтвердили, що вказані умови їм відомі.

Параграфами 1 та 2 Договору сторони визначили послуги, що надаються Відповідачем-1 Відповідачу-2, а саме: послуги для разового обслуговування повітряних суден (параграф 1 Договору) та додаткові послуги, що потребують окремого замовлення Відповідачем-2 (параграф 2 Договору).

В подальшому, сторонами до Договору вносились зміни та доповнення (оформлені додатковими угодами), а саме: № 1 від 15.07.2009, № 2 від 23.10.2009, № 3 від 07.04.2009, № 4 від 24.12.2009, № 5 від 21.12.2010, № 6 від 01.06.2010, № 7 від 21.05.2010, № 8 від 29.07.2010, № 11 від 10.02.2011, № 12 від 29.12.2010, № 13 від 31.01.2011, № 14 від 11.08.2011, № 15 від 11.08.2011, № 16 від 09.12.2011, № 17 від 24.02.2012, № 18 від 15.11.2011, № 20 від 24.02.2012, № 21 від 20.06.2012, № 22 від 24.09.2012, № 23 від 24.09.2012, № 25 від 01.04.2012, №26 від 08.02.2013, № 27 від 01.04.2013, № 28 від 01.04.2013.

В період з 01.01.2013 року по 31.01.2014 рік до відносин відповідача-1 та відповідача-2 застосовувались положення додаткової угоди № 29 до Договору (далі по тексту - Угода № 29), факт укладання, повний текст та порядок укладання Угоди №29 описаний у рішенні Господарського суду м. Києва від 23.07.2013 року по справі №910/9099/13.

Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2013 року у справі №910/9099/13 (що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 року у справі №910/9099/13 та постановою Вищого Господарського Суду України від 12.03.2014 року у справі №910/9099/13) Відповідач-1 підготував, підписав та надав Відповідачу-2 проект Угоди № 29 для погодження.

Відповідач-2, в свою чергу, підписав підготовлений Відповідачем-1 проект Угоди № 29 з протоколом розбіжностей, який був надісланий Відповідачу-1.

При розгляді справи № 910/9099/13 господарськими судами встановлено, що Відповідач-1, будучи монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), не передав до суду розбіжності, що залишились неврегульованими між сторонами у зв'язку із отриманням Відповідачем-1 протоколу розбіжностей Відповідача-2 в порядку, передбаченому ч. 7 ст. 181 ГК України, а отже, Відповідач-1 прийняв пропозиції Відповідача-2 до проекту Угоди № 29.

Відповідно до ч. 7 ст. 181 ГК України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Враховуючи, що при вирішенні справи № 910/9099/13 господарські суди усіх інстанцій дійшли висновку про прийняття Відповідачем-1 пропозицій Відповідача-2, викладених у протоколі розбіжностей до проекту Угоди № 29, Угода № 29, текст якої з урахуванням протоколу розбіжностей Відповідача-2 наведено у рішенні Господарського суду міста Києва від 23.07.2013 р. у справі № 910/9099/13, є укладеною в силу ч. 7 ст. 181 ГК України та ч. 1 ст. 640 ЦК України.

При цьому встановлення факту укладення Угоди №29 судовими рішеннями у справі №910/9099/13 покладено в основу рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2014 р. у справі № 910/8994/13, залишеного без змін за результатами апеляційного (постанова Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 р.) та касаційного (постанова Вищого господарського суду України від 03.12.2014 р.) перегляду, за первісним позовом Відповідача-1 до Відповідача-2, третя особа - Міністерство інфраструктури України, про зобов'язання вчинити дії та за зустрічним позовом Відповідача-2 до Відповідача-1 про зобов'язання укласти додаткову угоду, де чітко зазначено, що між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено Угоду № 29 в редакції протоколу розбіжностей Відповідача-2. Копія постанови Вищого господарського суду України від 03.12.2014 р. у справі № 910/8994/13 додається.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, в силу приписів ст. 35 ГПК України, факт укладення Угоди № 29 не потребує доказування при вирішенні даної справи, адже встановлений господарськими судами при розгляді інших справ, у яких брали участь Відповідач-1 та Відповідач-2.

27.02.2014 року на заміну Угоди №29 Відповідач-1 та Відповідач-2 уклали додаткову угоду №30 до Договору (далі по тексту - Угода № 30).

Спір виник в зв'язку з тим, що на думку позивача Угода №29 та Угода №30 (далі по тексту - оспорювані угоди, Угоди №№ 29 та 30) укладені з порушенням вимог законодавства України, в зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання їх недійсними.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання Угод №29 та №30 недійсними, має довести факт порушення оспорюваними угодами своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Як стверджує Позивач, Угода №29 та Угода №30 порушують права та інтереси Позивача в контексті захисту економічної конкуренції, а враховуючи порушення законодавства при їх укладенні, підлягають визнанню недійсними (абз. 40 стор. 11 Том 1).

На думку Позивача, цінова дискримінація шляхом надання Відповідачем-1 знижок Відповідачу-2 призводить до спотворення конкуренції шляхом додаткового отримання Відповідачем-2 переваг, які ставлять його у більш привілейоване становище стосовно конкурентів, у тому числі Позивача (абз. 23 стор. 9 Том 1).

У зв'язку з цим суд звертає увагу на наступне.

Згідно з п. 16 Угоди №29, дана угода набирає чинності з 20 травня 2013 року. Умови пунктів 1-4, 7 Угоди № 29 застосовуються до відносин між відповідачами, що виникли з 1 січня 2013 року.

З 01.02.2014 року до відносин Відповідача-1 та Відповідача-2, на заміну Угоди № 29, почали застосовуватись положення Угоди №30, що була укладена 27.02.2014 року (п. 15 Угоди № 30).

Відтак, стверджуючи про порушення Угодами №№ 29 та 30 прав Позивача як конкурента Відповідача-2 в міжнародному аеропорту «Бориспіль», Позивач, на момент укладення оспорюваних угод, повинен був перебувати з Відповідачем-1 у господарських відносинах, рівнозначних тим, що існують між відповідачами, та здійснювати авіаперевезення з/до міжнародного аеропорту «Бориспіль».

Натомість, станом на момент розгляду справи, Позивач не здійснив жодного авіарейсу з/до міжнародного аеропорту «Бориспіль», а угоду про наземне обслуговування з Відповідачем-1 уклав лише 07.04.2014 року, про що безпосередньо вказав у позовній заяві (абз. 24 стор. 10 Том 1).

Таким чином, на момент укладення Відповідачем-1 та Відповідачем-2 Угод №29 та №30 до Договору, Позивач не був та не міг бути конкурентом Відповідача-2, адже у жодних господарських відносинах з відповідачами не перебував та жодних рейсів з/до міжнародного аеропорту «Бориспіль» не здійснював.

Суд зазначає, що зміст Угод №№ 29 та 30 не обмежується виключно питаннями надання Відповідачу-2 знижок до послуг Відповідача-1.

За таких обставин, оспорювані Позивачем угоди, що були укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2 в період, коли Позивач не отримував від Відповідача-1 послуг з наземного обслуговування та відповідно не здійснював рейсів з/до аеропорту «Бориспіль», не могли порушувати прав та охоронюваних законом інтересів Позивача в контексті захисту економічної конкуренції, у зв'язку з чим в суду відсутні правові підстави для визнання Угод №№ 29 та 30 недійсними.

Також, як стверджує Позивач, Угоди №№29 та 30 підлягають визнанню недійсними через порушення ними пп. 2 ч. 2 ст. 13, п. 6 ч. 2 ст. 6, п.п. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (абз. 31 стор. 10 Том 1).

Відповідно до пп. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку визнається застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними узгодженими діями визнаються узгоджені дії, які стосуються застосування різних умов до рівнозначних угод з іншими суб'єктами господарювання, що ставить останніх у невигідне становище в конкуренції.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживання монопольним (домінуючим) становищем та антиконкурентні узгоджені дії є порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції.

З наведених положень законодавства вбачається, що Позивач розцінює оспорювані Угоди №№ 29 та 30 як такі, що укладені в результаті антиконкурентних узгоджених дій відповідачів та зловживання ними монопольним (домінуючим) становищем на ринку. При цьому домінуюче положення Відповідача-2 на ринку повітряних перевезень України Позивач обґрунтовує тим, що Відповідач-2 має права на експлуатацію 177 повітряних ліній, на більшості з яких аеропорт «Бориспіль» є пунктом відправлення/призначення (абз. 22 стор. 9 Том 1).

Суд не погоджується із зазначеними вище доводами Позивача та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Антимонопольний комітет України - є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (ст. 1 Закону України «Про Антимонопольный комітет України»).

Згідно з пунктами 1, 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Антимонопольний комітет України уповноважений розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», здійснення іншими органами державної влади повноважень Антимонопольного комітету України, передбачених пунктами 1 - 4 і 11 частини першої, пунктами 1, 2 і 4 частини другої, пунктами 11 - 13, 15 і 16 частини третьої цієї статті, не допускається.

Як роз'яснив Вищий господарський суд України у п. 2 оглядового листа від 25.11.2009 р. № 01-08/627 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням конкурентного законодавства (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)», господарський суд не вправі ні самостійно, ані шляхом призначення судової експертизи визначати наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання на певному товарному ринку. Висновок про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища може бути здійснено лише за результатами спеціального дослідження, яке включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку, причому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об'єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища. Таке дослідження проводиться органом Антимонопольного комітету України, в порядку, передбаченому Методикою визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, затвердженою розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 N 49-р (далі - Методика), розробленою відповідно до статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Згідно з п. 8 оглядового листа Вищого господарського суду України від 24.10.2006 р. № 01-8/2361 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням конкуренційного законодавства (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)», господарський суд у вирішенні спору не повинен здійснювати дослідження ринків товарів, у тому числі товарні та територіальні межі ринку, питання Формування цін на ринках товарів тощо, визначати власними силами монопольне (домінуюче) становище суб'єктів господарювання на ринку, оскільки відповідні функції здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України.

Відтак, з огляду на вказане вище, Господарський суд міста Києва не уповноважений досліджувати питання порушення Угодами №№ 29 та 30 законодавства про захист економічної конкуренції в частині надання Відповідачу-2 цін (знижок), відмінних від цін (знижок), що надаються Відповідачем-1 при укладенні рівнозначних угод з іншими суб'єктами господарювання. Відповідні дослідження в силу приписів Закону України «Про Антимонопольний комітет України» уповноважений здійснювати виключно Антимонопольний комітет України.

Враховуючи, що виключно Антимонопольний комітет України має право розглядати справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими справами, відсутність у позовній заяві даних щодо ініціювання/розгляду Антимонопольним комітетом України справи про порушення відповідачами Закону України «Про Антимонопольний комітет України» при укладенні та виконанні Угод №№ 29 та 30, та відповідно встановлення Антимонопольним комітетом України факту/фактів порушення оспорюваними угодами конкурентного законодавства, в суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог з підстав порушення відповідачами законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно з доводами Позивача, застосування знижувальних коефіцієнтів до послуг з аеропортового обслуговування не є обов'язком керівника аеропорту, а правом, яке реалізується за умови дотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції. Враховуючи ж, що, на думку Позивача, не існує жодних об'єктивно виправданих причин для застосування Відповідачем-1 різних цін до рівнозначних угод з Відповідачем-2 та Позивачем, передбачені Угодами №№ 29 та 30 знижки до послуг з наземного обслуговування свідчать про зловживання відповідачами монопольним (домінуючим) становищем на ринку авіаперевезень України.

Суд вважає відповідні твердження Позивача необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Повітряного кодексу України, у разі надання в аеропортах та на аеродромах послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, пошуку та рятування в зоні відповідальності аеропорту, забезпечення наднормативної стоянки, обслуговування вантажів, забезпечення приймання, зберігання, контролю якості та видачі авіаційного пального для заливу в паливозаправники або заправлення баків повітряних суден та в разі надання інших послуг, пов'язаних з діяльністю аеропорту, в аеропортах та на цивільних аеродромах справляється плата за надання таких послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 81 Повітряного кодексу України, розмір плати за надання послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення наднормативної стоянки (аеропортові збори) та за інші послуги, що надаються аеропортом (аеродромом) користувачам, встановлюється відповідно до законодавства України. Порядок розрахунку плати за аеропортове обслуговування та інші послуги, що надаються в аеропортах (на аеродромах), порядок оплати та звільнення від неї визначаються відповідно до законодавства України та стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації.

Розмір аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів у Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» визначений Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26 березня 2008 р. № 337, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 квітня 2008 р. за № 349/15040 (далі по тексту - Наказ № 337).

Пунктом 3.3 Наказу № 337 передбачено, що з метою стимулювання авіакомпаній як комерційних партнерів аеропорту за рішенням керівника аеропорту до граничних ставок аеропортових зборів при виконанні регулярних рейсів можуть застосовуватись знижувальні коефіцієнти до 0,2, виходячи з економічної ефективності та з дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції, а також з урахуванням ціни квитка.

Відтак, надання аеропортом знижувальних коефіцієнтів (знижок) до послуг з наземного обслуговування здійснюється в залежності від необхідності стимулювання кожної конкретної авіакомпанії та не обов'язково стосується усіх комерційних партнерів аеропорту.

Згідно тверджень відповідача-2, які не спростовані позивачем, Відповідач-2 є основним комерційним партнером Відповідача-1 та обслуговується в аеропорту «Бориспіль» не один рік (діюча угода про наземне обслуговування укладена 2009 року), забезпечуючи Відповідачу-1 найбільший пасажиропотік серед усіх перевізників, що обслуговуються в аеропорту. Натомість, Позивач, уклавши угоду про наземне обслуговування з Відповідачем-1 лише у квітні 2014 року, наразі не здійснив жодного авіаперевезення з/до аеропорту «Бориспіль».

За таких обставин, твердження Позивача про зловживання відповідачами монопольним (домінуючим) становищем на ринку авіаперевезень України є необґрунтованим.

Відповідно до пп. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку визнається застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин.

Суд звертає увагу, що господарські суди вже вирішували питання про дійсність окремих положень Угоди №30, що укладена на заміну Угоди № 29 та дублює положення Угоди №29 в частині застосування та розмірів знижувальних коефіцієнтів до послуг з наземного обслуговування.

Так, Господарський суд міста Києва ухвалою від 26.06.2014 р. у справі № 910/9273/14, що залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2014 року, припиняючи провадження у справі за позовом прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Відповідача-1 та Міністерства інфраструктури України до Відповідача-2 про визнання недійсними окремих положень Угоди №30, встановив, що під-параграфи 1.1.4 та 1.1.5 Договору у редакції Угоди №30 (визначають порядок застосування та розміри знижок) відповідають розмірам, визначеним наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2008 № 337. яким затверджено «Аеропортові збори за обслуговування повітряних суден і пасажирів у державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлення господарськими судами при розгляді справи № 910/9273/14 факту відповідності передбачених Угодою №30 знижок положенням Наказу №337, виключає необхідність доведення правомірності наданих Відповідачу-2 знижок при вирішенні даної справи в силу приписів ст. 35 ГПК України, та є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог про визнання недійсним Додаткової угоди №29 до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року та Додаткової угоди №30 від 27.02.2014 року до Стандартної угоди ІАТА від 01.06.2009 року, які укладені між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України", а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 18.03.2015 року.