РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/1243/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог-93»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдшуз»

Про стягнення 10 810,31 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Соборук Ю.Ф. представник за довіреністю № 939 від 19.01.15.

Від відповідача: Алейніков О.О. представник за довіреністю № 10 від 01.02.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пролог-93» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдшуз» (далі - відповідач) про стягнення 58 148,21 грн., а саме: 4 207,73 грн. - пені, 504,93 грн. - 3% річних та 53 435,55 грн. - збитків від інфляції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідно до підписаного між сторонами Договору оренди нежитлового приміщення від 17.09.12. позивачем було надано відповідачу в оренду приміщення, орендну плату за яке відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань сплачував з простроченням, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з позовом про стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.15. порушено провадження у справі № 910/1243/15-г та призначено її до розгляду на 12.02.15.

10.02.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 12.02.15. позивачем було подано письмові пояснення по справі та заяву про зменшення на підставі ст. 22 ГПК України розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Пролог-93» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 10 810,31 грн., а саме: 4 199,10 грн. - пені, 504,93 грн. - 3% річних та 6 106,28 грн. - збитків від інфляції.

Вказану заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

В судовому засіданні 12.02.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 26.02.15., про що сторони були повідомлені під розписку.

26.02.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.15., в зв'язку з витребуванням доказів, на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 12.03.15.

В судовому засіданні 12.03.15. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 12.03.15. відповідачем заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача проти відкладення розгляду справи заперечував.

Розглянувши в судовому засіданні 12.03.15. усне клопотання відповідача про відкладення розгляду даної справи, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України визначено вичерпний перелік підстав для відкладення розгляду справи, а саме: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 12.03.15. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 12.03.15. проти позову заперечував та заявив усне клопотання про здійснення судом зарахування частини забезпечувального платежу в рахунок пені, 3% річних та збитків від інфляції, які пред'явлені до стягнення позивачем.

В задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/1243/15-г.

В судовому засіданні 12.03.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.09.12. між позивачем (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 1.1.1, п. 1.3) Орендодавець передає Орендарю, а Орендар приймає в строкове платне користування на строк оренди приміщення загальною площею 342,3 кв.м в будинку за адресою: 18000, м. Черкаси, вул. Героїв Сталінграду, 34.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 Договору строк оренди становить два роки і 360 днів з дати підписання акту прийому-передачі приміщення.

Відповідно до п. 5.1 Договору орендна плата становить гривневий еквівалент 21,25 доларів США на місяць за один квадратний метр об'єкту оренди (далі - базовий тариф) з урахуванням ПДВ. Нарахування орендної плати проводиться з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення за кожен місяць оренди. При здійсненні кожного платежу орендної плати, вона підлягає автоматичному коригуванню за формулою: орендна плата = загальна площа приміщення * базовий тариф* курс НБУ (на дату виставлення рахунку). З моменту підписання Договору та до 31.12.13. у випадку, якщо офіційний курс долару США, встановлений НБУ на дату виставлення рахунку, перевищує 9 грн. за 1 долар США, базовий тариф коригується на курс НБУ, що дорівнює 9 грн. за 1 долар США.

Додатковою угодою від 03.03.14. до Договору сторони на період з 01.03.14. по 31.05.14. встановили орендну плату за користування приміщенням в розмірі 61 093,70 грн.

Додатковою угодою від 30.05.14. до Договору сторони на період з 01.06.14. по 31.12.14. встановили орендну плату за користування приміщенням в розмірі 56 817,18 грн.

Додатковою угодою від 01.09.14. до Договору сторони на період з 01.09.14. по 31.08.15. встановили орендну плату за користування приміщенням в розмірі 45 501,94 грн.

Актом приймання-передачі від 22.10.12. позивачем було передано відповідачу в оренду приміщення за Договром.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що орендну плату за приміщення, надану в оренду за Договором відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань сплачував з простроченням.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своє правовою природою даний Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Орендна плата сплачується відповідачем позивачу у безготівковій формі авансом за кожний поточний місяць оренди до 15-го числа такого поточного місяця (п. 6.2 Договору).

Разом з тим, як на тому наголошує позивач, орендна плата відповідачем систематично сплачувалась з простроченням, що, зокрема, підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками, наданими позивачем.

Заперечуючи проти позову відповідач наголошує на тому, що за письмовим повідомленням відповідача Договір було розірвано 31.12.14., а приміщення повернуто Орендодавцю, внаслідок чого сплачений відповідачем забезпечувальний платіж повинен бути зарахований в погашення пред'явлений до стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції.

Такі доводи не приймаються судом з огляду на наступне.

Позивачем не подано доказів звернення до позивача з повідомленням про розірвання Договору, як і не подано доказів повернення орендованого за Договором приміщення позивачу в порядку п. 4.7 Договору, а саме за актом приймання-передачі (повернення) приміщення.

При цьому, судом враховано, що пеню, 3% річних та збитки від інфляції позивач нарахував відповідачу на орендну плату по грудень 2014 року, а питання того, чи був Договорі достроково розірваний однією зі сторін і коли, не є предметом розгляду даної справи, оскільки пеню, 3% річних та збитки від інфляції позивачем нараховано відповідачу по фактично сплаченій останнім орендній платі за Договором.

Дійсно, у відповідності до матеріалів справи відповідачем було перераховано позивачу забезпечувальний платіж в розмірі 64 099,44 грн. платіжним дорученням від 27.09.12.

Разом з тим, за приписами п. 5.3 Договору, забезпечувальний платіж може бути використаний Орендодавцем у разі невиконання Орендарем своїх фінансових зобов'язань щодо своєчасної оплати орендної плати, комунальних і експлуатаційних послуг (платежів).

Таким чином, зарахування забезпечувального платежу в рахунок належних до сплати 3% річних, збитків від інфляції та пені є неможливим, в тому числі і в судовому порядку.

Крім того, положеннями п. 3.4 Договору сторони погодили, що у випадку дострокового розірвання Договору з ініціативи Орендодавця та при повному виконанні Орендарем всіх умов Договору, Орендодавець, зокрема, повертає відповідачу гарантійний платіж. У випадку розірвання Договору з ініціативи або вини Орендаря, гарантійний платіж не повертається.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених ст. 625 ЦК України у вигляді нарахування та стягнення збитків від інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок 3% річних та збитків від інфляції та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 439,5128 грн. - 3% річних та 5 232,07 грн. - збитків від інфляції. В іншій частині в розмірі 65,42 грн. - 3% річних та 874,21 грн. збитки від інфляції нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по платежам позивач на підставі п. 13.3 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 4 199,10 грн. - пені.

Пунктом 13.3 Договору сторони погодили, що у разі прострочення сплати відповідачем позивачу орендної плати до десяти робочих днів, Орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої орендної плати, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожний день такого прострочення.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів систематично не виконував, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання та на підставі викладеного вище і з врахуванням здійснених відповідачем часткових проплат здійснено перерахунок пені та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 922,71 грн. - пені. В іншій частині в розмірі 276,39 грн. пеню нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдшуз» (01133, м. Київ, вул. Мечникова, б. 14/1, кімната 163; ідентифікаційний код 37318684) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог-93» (04070, м. Київ, вул. Ігорівська/Набережно-Хрещатицька, б. 13/5; ідентифікаційний код 16476414) 3 922 (три тисячі дев'ятсот двадцять дві) грн. 71 коп. - пені, 439 (чотириста тридцять дев'ять) грн. 51 коп. - 3% річних, 5 232 (п'ять тисяч двісті тридцять дві) грн. 07 коп. збитків від інфляції, 1 621 (одну тисячу шістсот двадцять одну) грн. 49 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.15.

Суддя Т.М. Ващенко