РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015Справа № 910/25289/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна»

до Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення м. Києва «Київміськсвітло»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2. Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

про стягнення 529 702, 72 грн.

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Любченко М.О.

Цюкало Ю.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Джига О.В. за довіреністю № 238 від 27.11.2014 р.;

від відповідача: Сапронова М.І. за довіреністю № 17/02-2 від 17.02.2015 р.;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення м. Києва «Київміськсвітло» (далі - відповідач) про стягнення 529 702, 72 грн., в тому числі 435 444, 00 грн. основного боргу, 63 574, 83 грн. інфляційних втрат, 8 374, 84 грн. 3 % річних, 22 309, 05 грн. пені. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 10 594, 06 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору він поставив відповідачу товар, який останнім в порушення взятих на себе зобов'язань не був повністю оплачений, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25289/14, розгляд справи призначено на 02.12.2014 р.

28.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та клопотання про зобов'язання відповідача надати суду оригінали Договору про закупівлю товарів за державні кошти від 07.11.2013 р. № 07/11-1, Додатку № 1 до Договору про закупівлю товарів за державні кошти від 07.11.2013 р. № 07/11-1 - Специфікацію від 07.11.2013 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.12.2014 р. розгляд справи було відкладено на 18.12.2014 р.

16.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

18.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що за змістом укладеного між сторонами Договору закупівля товарів фінансується за рахунок коштів загального фонду місцевого бюджету міста Києва. При цьому, пунктом 4.5. Договору було передбачено, що у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений за Договором товар здійснюється протягом двох банківських днів з дати отримання відповідачем відповідного бюджетного фінансування на свій реєстраційний рахунок. Оскільки надходжень з місцевого бюджету на рахунок відповідача не відбулось, відповідач вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими.

Також, 18.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.12.2014 р. в порядку ст. 27 ГПК України було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві. Розгляд справи відкладено на 13.01.2015 р.

26.12.2014 р. . через відділ діловодства господарського суду міста Києва від сторін надійшли додаткові документи у справі.

За наслідками судового засідання 13.01.2015 р., ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2015 р., в зв'язку з обмеженістю строків вирішення спору, призначено колегіальний розгляд справи № 910/25289/14.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 13.01.2015 р. справу № 910/25289/14 передано на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя: Ломака В.С., судді Любченко М.О., Цюкало Ю.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2015 р. вказаною колегією суддів справу № 910/25289/14 прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 24.02.2015 р.

22.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення, в яких стверджується, що вона не є учасником спірних правовідносин. Також, третя особа-2 просить суд розглядати справу за відсутності її представника.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2015 р., у зв'язку з направленням Головуючого судді Ломаки В.С., а також суддів Любченко М.О., Цюкало Ю.В. на навчання до Національної школи суддів України у період з 16.02.2015 р. по 27.02.2015 р. на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва № 2-а від 22.01.2015 р. «Про направлення суддів господарського суду міста Києва на навчання до Національної школи суддів України», суд змінив дату наступного судового засідання у справі № 910/25289/14 на 03.03.2015 р.

Представники третіх осіб в судове засідання 03.03.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. суд залишив без задоволення клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі, подане ним до суду 28.11.2014 р., в силу його необґрунтованості.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.11.2013 р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено Договір № 07/11-1 про закупівлю товарів за державні кошти (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язався на підставі окремих заявок покупця поставити покупцю лампи розжарювання та газорозрядні електричні (код за ДК 016-2010 - 27.40.1) (лампи натрієві), належної якості, в кількості та строки, зазначені в заявці, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та оплатити його.

Номенклатура, асортимент товару, одиниця виміру, його кількість, ціна, загальна сума закупівлі, встановлюється за результатами проведення відкритих торгів і зазначаються в Специфікації (Додаток № 1), яка підписується сторонами Договору, скріплюється їх печатками і є невід'ємною частиною Договору (п. 1.2 Договору).

Обсяги закупівлі товару, зазначеного у Специфікації, можуть бути зменшені залежно від реального бюджетного фінансування видатків покупця на закупівлю товару (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору було визначено, що його загальна сума становить 435 444, 00 грн. та складається з усіх партій товару, які замовлятимуться покупцем.

Як передбачено п. 4.1 Договору, оплата за поставлений товар здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем коштів на поточний рахунок продавця.

Розрахунки по Договору здійснюються після прийняття товару у власність відповідача, що підтверджується видатковою накладною, в якій зазначено номенклатуру (асортимент), кількість і ціна товару, який перейшов у власність покупця та загальна сума для оплати товару (п. 4.2 Договору).

Пунктом 4.4 Договору було передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються на умовах відстрочення платежу протягом 90 робочих днів з моменту передачі товару на склад покупця. Датою передачі товару є дата підписання видаткової накладної.

У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється відповідачем протягом двох робочих днів з дати отримання відповідачем бюджетного призначення на фінансування закупівлі товару на свій реєстраційний рахунок в ГУ ДКС України в м. Києві (п. 4.5 Договору).

Пунктом 10.1 Договору сторонами було визначено, що вказаний правочин набирає чинності з дня його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2013 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором.

Сторонами було підписано Додаток № 1 до Договору - Специфікацію на суму 435 444,00 грн.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, визначений у Специфікації, про що сторони підписали видаткову накладну № 1115-0006 від 15.11.2013 р.

Від імені відповідача вказану накладну підписав представник на підставі довіреності серії 12ААД № 768216 від 15.11.2013 р.

30.12.2013 р. сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої вирішили:

1. Визнати Договір у 2013 році виконаним в повному обсязі в частині виконання договірних зобов'язань продавця перед покупцем, що підтверджується видатковими накладними на загальну суму 435 444, 00 грн.

2. Визнати Договір пролонгованим на 2014 рік в частині оплати за поставлений товар у 2013 році на загальну суму у розмірі 435 444, 00 грн.

3. Оплата за поставлений товар буде здійснена в 2014 році згідно затверджених кошторисних призначень на 2014 рік.

Оскільки відповідач поставлений позивачем товар не оплатив, він звернувся до нього з претензією № 202 від 02.10.2014 р.

Оскільки вимоги позивача щодо проведення розрахунку були залишені відповідачем без задоволення, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Разом з вимогами про стягнення основного боргу в сумі 435 444,00 грн., позивач також заявив до стягнення з відповідача 22 309, 05 грн. пені, нарахованої за період з 25.03.2014 р. по 23.09.2014 р.; 8 374, 84 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 25.03.2014 р. по 14.11.2014 р. та 63 574, 83 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з квітня 2014 року по жовтень 2014 року включно.

Під час провадження у даній справі сторони підписали Акт звірки розрахунків, за яким сальдо на користь позивача становить станом на 26.11.2014 р. - 435 444, 00 грн.

При цьому, проти задоволення відповідних вимог позивача відповідач заперечив, посилаючись на відсутність бюджетного фінансування відповідних видатків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, при укладенні спірного Договору його сторони визначили, що розрахунки за поставлений товар здійснюються на умовах відстрочення платежу протягом 90 робочих днів з моменту передачі товару на склад покупця. Датою передачі товару є дата підписання видаткової накладної.

При цьому, як зазначалось вище, 30.12.2013 р. сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої вирішили, що оплата за поставлений товар буде здійснена в 2014 році згідно затверджених кошторисних призначень на 2014 рік.

Аналізуючи зміст вказаної Додаткової угоди, суд приходить до висновку, що сторони визначили обов'язок відповідача здійснити оплату товару до кінця 2014 року, тобто не пізніше 31.12.2014 р.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним товари, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві їх вартості, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відносно заперечень відповідача, викладених у відзиві, то вони судом відхиляються з таких підстав.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського Кодексу встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування не звільняє відповідача від виконання зобов'язань щодо оплати поставленої та прийнятої продукції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від № 3-28гс12 від 15.05.2012 р., за змістом якої з огляду на частину другої статті 617 ЦК, частину другу статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках бюджету не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Більше того, доводи відповідача про відсутність фінансування є необґрунтованими, оскільки бюджетне фінансування КП «Київміськсвітло» на 2014 рік затверджене з сумою видатків по загальному фонду бюджету на суму 47 446, 8 тис. грн. та, при цьому, станом на жовтень 2014 року фактично профінансовано 31 295, 48 тис. грн., в тому числі 100, 0 тис. грн. на поточні трансферти, про що зазначається в Довідці Департаменту транспортної інфраструктури від 23.10.2014 р., яка наявна в матеріалах справи.

Наведене свідчить, що доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 63 574, 83 грн. інфляційних втрат, 8 374, 84 грн. 3 % річних, 22 309, 05 грн. пені, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Пунктом 7.3. Договору сторони визначили, що у випадку затримки платежу за товар покупець сплачує продавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Покупець звільняється від сплати штрафних санкцій за період затримки бюджетного фінансування.

Також, згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 22 309, 05 грн. (з 25.03.2014 р. по 23.09.2014 р.), інфляційні втрати в розмірі 63 574, 83 грн. (з квітня по жовтень 2014 року) та 3 % річних в розмірі 8 374, 84 грн. (з 25.03.2014 р. по 14.11.2014 р.), розрахунок яких є арифметично вірним.

Водночас, суд звертає увагу на те, що позивач, заявляючи вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних, визначивши як початок прострочення відповідачем зобов'язання з оплати товару - 25.03.2014 р., - не врахував положень укладеної між сторонами Додаткової угоди № 1 від 30.12.2013 р. до Договору, відповідно до якої вони вирішили, що оплата за поставлений товар буде здійснена в 2014 році згідно затверджених кошторисних призначень на 2014 рік, тобто фактично відстрочили виконання вказаного зобов'язання до 31.12.2014 р.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних, оскільки вони нараховані за період, коли строк виконання зобов'язання з оплати поставлених товарів ще не настав.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення м. Києва «Київміськсвітло» (03680, місто Київ, вулиця Машинобудівна, 40; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (04080, місто Київ, вулиця Оленівська, будинок 34-А, квартира 22; ) 435 444 (чотириста тридцять п'ять тисяч чотириста сорок чотири) грн. 00 коп. основного боргу та 8 708 (вісім тисяч сімсот вісім) грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.03.2015 р.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді М.О. Любченко

Ю.В. Цюкало