РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015Справа №925/2113/14

За позовомФізичної особи-підприємця Заболотнього Олега Миколайовича
доДержавного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» в особі Черкаської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи садивного матеріалу»
простягнення 24 125,88 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Таран С.В.
від відповідача:Небрат В.А.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Заболотній Олег Миколайович (надалі - «Підприємець») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» в особі Черкаської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи садивного матеріалу» (надалі - «Підприємство») про стягнення 24 125,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору купівлі-продажу №30/04 від 30.04.2013 р. позивач здійснив поставку товару, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 19 150,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 239,27 грн. та 3% річних у розмірі 736,61 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 19.11.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 18.12.2014 р. справу №925/2113/14 передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Згідно автоматизованої системи документообігу господарського суду міста Києва справу №925/2113/14 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.12.2014 р. справу прийнято до провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду на 28.01.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 18.02.2015 р. у зв'язку із неявкою представника позивача та неподанням витребуваних доказів.

18.02.2015 р. до канцелярії суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що договір купівлі-продажу №30/04 від 30.04.2013 р. від імені Підприємства укладений неуповноваженою особою, а видаткова накладна, за якою було прийнято ним товар, не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 16.03.2015 р. у зв'язку з необхідністю виклику посадових осіб.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, вимоги ухвал суду виконав, проти задоволення позовних вимог заперечував згідно викладених у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2013 р. між Підприємцем (продавець) та Підприємством (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №30/04 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобов'язується передати у власність покупця належний продавцю товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даного договору.

За змістом п. 6.4 Договору перехід права власності на товар відбувається у момент передачі товару покупцю, що оформляється накладною.

Згідно з п.п. 7.2, 7.3 Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються в такому порядку: покупцю надається відстрочка по оплаті товару до 01.08.2013 р. 100% оплати проводиться 01.08.2013 р.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на суму 19 150,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №ПП-000007 від 03.05.2013 р.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого згідно Договору товару на суму 19 150,00 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткова накладна №ПП-000007 від 03.05.2013 р.) підтверджується передача відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 19 150,00 грн. Вказаний товар прийнятий представником відповідача на підставі довіреності №12 від 30.04.2013 р.

Твердження відповідача про те, що укладення Договору та приймання товару було здійснене представником з перевищенням наданих йому повноважень судом відхиляється з огляду на таке.

По-перше, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту визнання Договору недійсним. При цьому, правомірність укладення такого договору не входить до предмету доказування у даній справі.

По-друге, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Вимоги до первинного документа встановленні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», якою передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, вказаний Закон передбачає обов'язковим реквізитом первинного документа підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вирішуючи питання щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачем товару на суму 19 150,00 грн. за видатковою накладною №ПП-000007 від 03.05.2013 р. суд виходить з наступного.

Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. №99 встановлено, що сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Довіреність видається довіреній особі під розписку та реєструється у журналі реєстрації довіреностей.

За таких обставин, оформлені відповідним чином довіреності в силу приписів ст. 34 Господарського процесуального кодексу України є допустимими доказами отримання товару.

На підтвердження факту отримання відповідачем товару позивачем надано оригінал довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №12 від 30.04.2013 р., виданої на ім'я Снігир С.М. Отже, наявний документ є допустимим доказом в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, що засвідчує факт отримання товару відповідачем.

Твердження відповідача про те, що вказана довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей з його сторони підписана не уповноваженою особою, суд вважає необґрунтованими та розцінює це як намір уникнення від виконання зобов'язання.

Зокрема, дана довіреність завірена печаткою Підприємства, що є зовнішнім реквізитом відповідача та засвідчує легітимність підпису перед третіми особами. При цьому відповідач не посилається на незаконне використання його печатки чи наявність службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, і докази звернення відповідача до правоохоронних органів стосовно цих же обставин відсутні.

При цьому, відсутність у вказаній довіреності заповнених реквізитів Підприємства, а також відсутність підстави отримання матеріальних цінностей не може бути підставою для визнання довіреності такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки вказані обставини не впливають на встановлений судом факт отримання представником відповідача поставленого за Договором товару.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 7.3 Договору, відповідач повинен був сплатити вартість поставленої продукції до 01.08.2013 р.

Таким чином, заборгованість відповідача за поставлений товар становить 19 150,00 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору за переданий товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Підприємством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємця про стягнення з Підприємства заборгованості у розмірі 19 150,00 грн., є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 239,27 грн. та 3% річних у розмірі 736,61 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 02.08.2013 р. по 12.11.2014 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.3 Договору визначено, що за несвоєчасну або неповну оплату вартості товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми неоплати (недоплати) за кожен день прострочення до моменту повного виконання покупцем свого зобов'язання з оплати.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №6 від 10.07.2013 р. щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Таким чином суд приходить до висновку, що умовами п. 9.3 Договору сторони погодили інший строк нарахування пені - до моменту повного виконання покупцем свого зобов'язання з оплати, ніж передбачено приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 4 239,27 грн. та 3% річних у розмірі 736,61 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з Підприємства на користь Підприємця заборгованості у розмірі 19 150,00 грн., пені у розмірі 4 239,27 грн. та 3% річних у розмірі 736,61 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Заболотнього Олега Миколайовича задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» в особі Черкаської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи садивного матеріалу» (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, 8; ідентифікаційний код 37884028) на користь Фізичної особи-підприємця Заболотнього Олега Миколайовича (19741, Черкаська обл., Золотоніський р-н, с. Вознесенське, вул. Леніна, 162; ідентифікаційний номер ) заборгованість у розмірі 19 150 (дев'ятнадцять тисяч сто п'ятдесят) грн. 00 коп., пеню у розмірі 4 239 (чотири тисячі двісті тридцять дев'ять) грн. 27 коп., 3% річних у розмірі 736 (сімсот тридцять шість) грн. 61 коп. та судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.03.2015 р.

Суддя В.П. Босий