РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/2644/15-г 17.03.15 р.

За позовом Фізичної особи-підприємця Єфіменка Євгена Сергійовича

до Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

про зобов'язання виконати умови договору

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Драган Я.С., ордер № 163657 від 05.02.2015 р.;

від відповідача: Пріцак І.Є. за довіреністю № б/н від 04.03.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Єфіменко Євген Сергійовича звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" про зобов'язання виконати умови договору.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобов'язань щодо здійснення перерахування коштів з рахунку за договором банківського рахунку № РКО/322462.1 від 27.11.2012 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19 02.2015 р.

18.02.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи.

19.02.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.02.2015 р. представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою від 19.02.2015 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 17.03.2015 р.

13.03.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

17.03.2015 р. від позивача надійшли заперечення на відзив.

Представник позивача у судовому засіданні 17.03.2015 р. позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 17.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.11.2012 р. між Фізичною особою-підприємцем Єфіменком Євгеном Сергійовичем (надалі - позивач, Клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (надалі - відповідач, Банк) укладено договір банківського рахунку у національній валюті України № РКО/322462.1 (надалі - Договір).

17.12.2012 р. між тими ж сторонами укладено Договір № 3341 про банківське обслуговування з використанням програмно-технічного комплексу «Клієнт-банк».

Пунктом 1.1. Договору № РКО/322462.1 встановлено, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок № 2601 (далі за текстом - Рахунок) і здійснює комплексне розрахунково-касове обслуговування Клієнта, а саме: ведення його Рахунку, касове обслуговування, зберігання коштів і здійснення за дорученням Клієнта усіх видів розрахунків, передбачених цим Договором та чинним законодавством.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Банк зобов'язується своєчасно і правильно здійснювати розрахункові операції за дорученням Клієнта у відповідності до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті.

На виконання умов Договору Банк відкрив позивачу поточний рахунок № 2601.

Як зазначає позивач, відповідач з 25.12.2014 р. не виконує вимоги про перерахування коштів з рахунку Клієнта, в тому числі не перераховує кошти на сплату податків та розрахунків з контрагентами.

Так, 03.02.2015 р. позивачем подано до Банку платіжне доручення № 68 на перерахування коштів у розмірі 149 736,90 грн. з рахунку № 2601 на інший рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк», проте станом на час розгляду справи вказане платіжне доручення не виконано.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.12.2014 р. № 164 на підставі постанови Правління Національного банку України від 25.12.2014 р. № 844, з 26.12.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію відповідача.

З 26.12.2014 р. по 25.03.2015 р. (3 місяці) в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду та розгляду справи, у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його поточному рахунку, відкритому в банку на підставі Договору.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Починаючи з 09.03.2011 р. (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Отже, вимоги позивача про перерахування коштів, заявлені під час дії в установі відповідача тимчасової адміністрації, є вимогою кредитора, задоволення якої не здійснюється згідно ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача перерахувати грошові кошти не підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, непідтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що предметом поданого позову є зобов'язання відповідача, у відповідності до укладеного з позивачем банківського рахунку у національній валюті України від 27.11.2012р., виконати подане позивачем платіжне доручення, внаслідок чого з відкритого в установі банку (відповідача) рахунку позивача будуть перераховані грошові кошти у розмірі 149 736,90 грн. на інший рахунок позивача.

Тобто, фактично позивачем подано позов на захист його майнового інтересу, що полягає у відновленні порушеного права на вільне володіння та розпорядження належним позивачу майном, яким, в розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» станом на 01.01.2015 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218,00 грн.

У відповідності до п. п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, у 2015 році розмір судового збору за розгляд позовних заяв майнового характеру в господарському суді становив не менше 1827,00 грн. та не більше 73080,00 грн. Розмір судового збору за розгляд позовних заяв немайнового характеру становить 1218,00 грн.

При цьому, до позовних заяв немайнового характеру відносяться тільки ті, вимоги по яким не підлягають вартісній оцінці. Аналогічну правову позицію викладено в п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Відтак, заявлені позовні вимоги направлені на захист майнового інтересу позивача, підлягають вартісній оцінці (по відношенню до сум грошових коштів, які позивач просить перерахувати), а отже, є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Враховуючи викладене, при зверненні з позовом до суду, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2 994,74 грн., виходячи з ціни позову 149 736,90 грн. (сума грошових коштів, перерахування яких позивач просить зобов'язати банк здійснити за відповідними платіжними дорученнями).

Натомість, з доданої до позовної заяви квитанції від 06.02.2015 р. вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1218,00 грн., тобто, у розмірі меншому, ніж встановлено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Таким чином, у зв'язку з несплатою позивачем судового збору у встановленому законом розміру, з останнього підлягає стягненню в доход Державного бюджету України недоплачена сума судового збору у розмірі 1 776,74 грн.

За таких обставин, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Єфіменка Євгена Сергійовича до Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" про зобов'язання виконати умови договору відмовити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Єфіменка Євгена Сергійовича (83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 66, кв. 48; ідентифікаційний номер ) в доход Державного бюджету України (одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, , МФО 820019, р/р 3001) 1 776 (одну тисячу сімсот сімдесят шість) грн. 74 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 23.03.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна