РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2015Справа №40/286пд-908/3833/14
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Донспецпром"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Озон Інвестмент"

про визнання договору фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.2008 р. недійсним

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Плескач М. В. - представник за довіреністю, Ніколайчук М. М. - представник за довіреністю

СУТЬ СПОРУ :

Товариство з обмеженою відповідальністю „Донспецпром" звернулося до господарського суду Донецької області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю „ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №008-03/2008- С від 07.03.2008р., укладеного між сторонами.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 21.04.2011р. у справі № 40/286пд, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.07.2011р., позовні вимоги задоволено та визнано недійсним договір фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.2008р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю „Донспецпром" та товариством з обмеженою відповідальністю „ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ".

Постановою Вищого господарського суду у від 01.11.2011р. постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.07.2011р. та рішення господарського суду Донецького області від 21.04.2011р. по справі № 40/286пд скасовано та справу № 40/286пд направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Розгляд справи № 40/286пд неодноразово зупинявся господарським судом Донецької області у зв'язку з оскарженням процесуальних документів господарського суду.

Так, 04.04.2014р. до канцелярії господарського суду Донецької області надійшла апеляційна скарга Наздімова О. Є. на ухвалу господарського суду Донецької області від 03.04.2014 року про повернення позовної заяви № 40/286пд за позовом громадянина Наздімова О. Є. як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору в межах справи № 40/286пд, про визнання відсутності права Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" на стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.08р. без розгляду заявнику.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 11.04.2014р. апеляційну скаргу Наздімова О. Є. на ухвалу господарського суду Донецької області від 03.04.2014р. у справі №40/286пд повернути заявнику, а справу № 40/286пд - господарському суду Донецької області.

16 червня 2014р. до господарського суду Донецької області надійшов запит справи № 40/286пд у зв'язку з надходженням до Донецького апеляційного господарського суду касаційної скарги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Наздімова О. Є. на ухвалу господарського суду Донецької області від 03.04.2014р. та ухвалу Донецького апеляційного господарського суду від 11.04.2014р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 17.06.2014р. зупинено провадження у справі у зв'язку з направленням справи № 40/286пд до Донецького апеляційного господарського суду з подальшим скеруванням до Вищого господарського суду України у зв'язку з надходженням касаційної скарги.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 09.07.2014р. касаційну скаргу Наздімова О. Є. на ухвалу Донецького апеляційного господарського суду від 11.04.2014р. у справі № 40/286пд-63 господарського суду Донецької області повернуто без розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження Вищого господарського суду України від 02.09.2014 р. № 28-р справу господарського суду Донецької області № 40/286пд надіслано до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.11.2014р. справу № 40/286пд-908/3833/14 за позовом ТОВ "Донспецпром" до ТОВ "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" про визнання договору фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.2008р. недійсним направлено для розгляду за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.11.2014р. призначено розгляд справи на 15.12.2014.

У зв'язку з надходженням апеляційної скарги Ніздімова О.Є. на ухвалу Господарського суду Донецької області від 03.04.2014р. по справі № 40/286пд-908/3833/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Донспецпром" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" про визнання договору фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.2008р. недійсним Господарськими судом м. Києва 02.12.2014р. матеріали справи № 40/286пд-908/3833/14 разом з апеляційною скаргою направлено до Харківського апеляційного господарського суду.

Листом від 15.12.2014р. Господарським судом м. Києва направлено апеляційну скаргу Ніздімова О.Є. на ухвалу Господарського суду Донецької області від 03.04.2014р. по справі № 40/286пд-908/3833/14, яка надійшла до Господарського суду м. Києва 12.12.2014р., до Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалами від 15.12.2014р. та від 24.12.2014р. Харківським апеляційним господарським судом апеляційні скарги Ніздімова О.Є. повернуті скаржнику без розгляду.

22.01.2015р. матеріали справи № 40/286пд-908/3833/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Донспецпром" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" про визнання договору фінансового лізингу № 008-03/2008-С від 07.03.2008р. недійсним були повернуті до Господарського суду м. Києва.

02.12.2014р. до Господарського суду м. Києва від відповідача по справі надійшло клопотання про зміну назви стороні у справі з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Озон Інвестмент". На доказ зміни назви відповідача до клопотання було додано копію протоколу № 11/1/14 загальних зборів учасників товариств з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" від 11.11.2014 та копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

12.12.2014р. від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 26.01.2015р. призначено розгляд справи на 23.02.2015р.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.02.2015р. заперечив проти заявлених позовних та подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

У відповідності до частини третьої статті 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи нез'явлення представника позивача в засідання суду, господарський суд ухвалою від 23.02.2015р. продовжив строк розгляду спору та відклав розгляд справи на 13.03.2015р.

Представник позивача в судове засідання 13.03.2015р. не з'явився, витребувані судом докази не подав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача підтримав раніше подане клопотання про зміну його назви з товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" на товариство з обмеженою відповідальністю "Озон Інвестмент". Дане клопотання обґрунтоване рішенням загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2015р. змінено назву відповідача з товариства з обмеженою відповідальністю "ХЮПО АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗИНГ" на товариство з обмеженою відповідальністю "Озон Інвестмент".

Представники відповідача в судовому засіданні 13.03.2015р. проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.03.2015р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.03.2008р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хюпо-Адріа-Лізинг» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Донспецпром» (лізингоодержувач) укладено договір фінансово лізингу №008-03/2008-С (далі - Договір), за умовами якого лізингодавець приймає на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність від продавця (відповідно о встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, передбачених у цьому договорі, зокрема, у специфікації, та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах фінансового лізингу, визначених цим договором, з урахуванням того, що продавець був обраний лізингоодержувачем (п.1.1. Договору).

Відповідно до специфікації (додаток №1/1 до Договору) предметом лізингу є: самоскид Scania P380CB8x4EHZ EURO-4 з прибудовою WIELTON (об'єм 21 м3) в кількості 10 одиниць.

Вартість предмету лізингу за вищевказаним договором від 07.03.2008 р., згідно додатку №4/1 від 07.07.2008р. до договору складає 12381497,72грн. з урахуванням ПДВ, що є еквівалентом 2692912,00 доларів США. Курс НБУ на 07.07.2008р. становить 4,59781 гривень за 1 долар США.

Відповідно до п.3.1 договору фінансового лізингу від 07.03.2008 р. сторони передбачили порядок сплати лізингових платежів, за умовами якого лізингоодержувач сплачує лізингодавцю всі платежі, що здійснюються на підставі цього договору, на умовах, вказаних в цьому договорі та графіку платежів, якщо інше не встановлено письмовою домовленістю сторін.

Згідно п. 3.5 договору фінансового лізингу від 07.03.2008 р., з моменту сплати лізингодавцем авансового платежу продавцю до дати передачі лізингоодержувач щомісячно сплачує лізингодавцю попередні лізингові платежі, розмір яких дорівнює відсотковій ставці від фактичної суми попереднього фінансування.

Пунктом 3.6 договору фінансового лізингу від 07.03.2008 р. визначено формулу, за якою розраховуються лізингові платежі та встановлено, що лізингові платежі вказані в української гривні на день підписання додатку №4/1 (графіку платежів). В подальшому лізингоодержувач сплачує лізингові платежі згідно виставленим йому рахункам в української гривні, які можуть корегуватися відповідно п.п. 3.11, 3.14, 3.15 вказаного договору. Лізингові платежі розраховуються за формулою:

Лізинговий платіж n-го періоду розраховується як:

LPn=(PI +RV n-1 x Ir) x R NBU, де:

LP - сума лізингового платежу, грн.;

PI - сума відшкодування частини вартості предмету лізингу, грн.;

RV n-1 - частина вартості предмету лізингу, що залишилася до відшкодування, грн.;

Ir - відсоткова ставка лізингу, %;

n - номер лізингового платежу;

R NBU - коефіцієнт, що розраховується за фактом зміни офіційного курсу грн. /дол. США НБУ, між датою укладення цього договору та датою, що передує даті лізингового платежу.

Додатково в цьому пункті Договору визначено винагорода Лізингодавця (проценти або комісія) яка розраховується за формулою:

LPn = LPn - PI, де:

LF - винагорода Лізингодавця ( проценти або комісії), грн.;

LP - сума лізингового платежу;

PI - сума відшкодування частини вартості предмету лізингу, грн.

Згідно п. 3.11 договору фінансового лізингу від 07.03.2008 р. встановлено право лізингодавця збільшити розмір комісії на суму, що дорівнює сумі ПДВ, у разі якщо на момент нарахування лізингового платежу винагорода лізингодавця (проценти або комісії) в складі лізингового платежу перевищить подвійну облікову ставку НБУ та винагорода лізингодавця буде об'єктом оподаткування ПДВ.

Відповідно до п.3.14 вищевказаного договору, протягом його дії розмір лізингових платежів може збільшуватись лізингодавцем в залежності від: зміни розміру збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з купівлі-продажу валют, переоцінки предмету лізингу, яка була здійснена внаслідок прийняття або внесення змін в діючі нормативно-правові акти, яка проводиться у відповідності з нормами чинного законодавства України, а також встановлення органами державної влади нових обов'язкових платежів, зборів та інших відрахувань, безпосередньо пов'язаних з наданням лізингодавцем послуг фінансового лізингу за даним договором.

Крім того, між позивачем та відповідачем в перебігу договірних відносин укладались додаткові угоди до договору фінансового лізингу, якими вносилися зміни щодо графіків платежів, та визначалися платежі за окремими лізинговими періодами виходячи із значення валютного курсу НБУ станом на певні дати, проте положення вказаних вище умов п.п. 3.5 і 3.6. договору стосовно методології розрахунку конкретних платежів (формула розрахунків) в залежності від валютної конвертації сум платежів, визначених в доларах США в графіках залишилися не змінними. Більш того, у всіх представлених редакціях графіків платежів суми до сплати визначені одночасно в доларах США і в гривнях, і відносно останніх міститься застереження про їх коригування за привалами розділу 3 спірного договору фінансового лізингу.

Між ТОВ з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" (продавцем) та ТОВ "Хюпо Альпе-Адріа-Лізинг" (покупцем) 07.03.2008р., відповідно до п.1.1 договору фінансового лізингу укладено договір купівлі-продажу №UA-11-2007-0420, згідно з яким продавець зобов'язався передати у власність покупця, покупець зобов'язався сплатити, а лізингоодержувач - прийняти на умовах даного договору для подальшого використання на підставі договору фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008р. товар, а саме: самоскид Scania P380CB8x4EHZ EURO-4 з прибудовою WIELTON (об'єм 21 м3) в кількості 10 одиниць.

Розділом 3 договору купівлі-продажу сторони визначили ціну та вартість товару, а саме: загальна вартість товару, що поставляється за даним договором, складає 1631000,00 Євро по курсу НБУ на день оплати. Станом на день підписання даного договору загальна вартість товару склала 11844158,90 грн. разом з ПДВ - 20% в сумі 1974026,50 грн. (п.3.3 договору). Даний товар було передано лізингоодержувачу та прийнято останнім, згідно акту приймання-передачі, підписаного сторонами без зауважень та заперечень і скріпленого печатками трьох підприємств - ТОВ "Хюпо Альпе-Адріа-Лізинг", ТОВ з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" та ТОВ "Донспецпром".

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі акту прийому-передачі №008/1 від 07.07.2008р. ТОВ "Хюпо Альпе-Адріа-Лізинг" (лізингодавець) передав, а ТОВ "Донспецпром" (лізингоодержувач) прийняв предмет фінансового лізингу, згідно договору №008-03/2008-С від 07.03.2008р. Даний акт прийому-передачі №008/1 від 07.07.2008 р. є додатком №3/1 до вищевказаного договору фінансового лізингу (а.с.65).

Крім того, згідно наявної в матеріалах справи бухгалтерської довідки, за період з 01.03.2008р. по 19.04.2011 р. ТОВ "Донспецпром" перерахувало на рахунок ТОВ "Хюпо Альпе-Адріа-Лізинг" суму в розмірі 2344256,62 грн. за договором фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що договір фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008р. є недійсним, з тих підстав, що між сторонами не досягнуто домовленості стосовно ціни договору, та порядку нарахування та сплати лізингових платежів, зокрема, на думку позивача, не зрозуміло у якій валюті виникає зобов'язання позивача по сплаті лізингових платежів, оскільки у додатках до договору фінансового лізингу (специфікаціях) ціна предмету лізингу зазначається у доларах США, а п.3.6. договору фінансового лізингу визначено, що лізингові платежі вказані в українській гривні.

Відповідач позов не визнав, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами, зокрема: посилання позивача на приписи статті 524 ЦК України відносно того, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні необґрунтоване, оскільки відповідно до вимог пункту 3.6 спірного договору всі розрахунки провадяться в української гривні; позивач стверджує, що відповідно до вимог частини 3 статті 180 ГК України та приписів статті 6 Закону України „Про фінансовий лізинг" сторони мали погодити основні умови договору, такі як: ціна, предмет та строк дії договору, однак у договорі відсутня така істотна умова, як ціна; сторони досягли всіх суттєвих умов для договору даного виду, а тому він вважається укладеним, оскільки суб'єкти господарювання вільно на свій розсуд та волевиявлення погодити будь-які умови таких правовідносин. Вказане твердження також необґрунтоване, оскільки згідно вимог статті 6 Закону України „Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору фінансового лізингу є: предмет договору; строк, на який лізингоодержувачу надається право користуватися предметом лізингу ( строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторін має бути досягнуто згоди. Додатком до договору №4 „Графік платежів" визначено розміри лізингових платежів та строки їх сплати. Ціна предметів лізингу зазначена в Додатку №2 „Умови фінансування"; сторонами частково виконанні умови договору фінансового лізингу, а саме: з боку відповідача було придбано у власність предмет лізингу та передано їх у користування за актами приймання-передачі позивачу, в свою чергу позивач сплатив адміністративну комісію та частково перераховував лізингові платежі; тобто, сторони вчинили всі необхідні дії для дійсності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а тому спірний договір фінансового лізингу відповідає вимогам законодавства та не містить підстав за законом для визнання його недійсним; позивач зловживав своїми процесуальним правами, звертаючись до суду з великою кількістю необґрунтованих заяв та клопотань з метою втягнути суд в обговорення питань, які не відносяться до предмету спору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши вищезазначений договір, судом встановлено, що останній за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу та підпадає під регулювання положень Господарського і Цивільного кодексів України, Закону України «Про фінансовий лізинг».

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України є договір, який в силу вимог статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За статтями 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі з зазначенням у ньому предмета лізингу, строку лізингу, розміру лізингових платежів, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, наведена норма не містить вичерпного переліку складової лізингових платежів, про що свідчить підпункт г) частини 2 зазначеної норми, яким сторонам договору фінансового лізингу надана можливість визначення складу лізингових платежів при його укладенні на власний розсуд, а тому узгоджений сторонами у п. 3.6. Договору фінансового лізингу коефіцієнт, що розраховується за фактом зміни офіційного курсу грн./долл. США НБУ, між датою укладення цього договору та датою, що передує даті оплати лізингового платежу, безпідставно кваліфікований позивачем, як неправомірне завищення лізингових платежів, а тому, не може свідчити про невідповідність вказаної умови Договору фінансового лізингу ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а є свідченням реалізації сторонами права на включення до складу лізингових платежів інших витрат лізингодавця, можливість здійснення чого безпосередньо випливає із підпункту г) частини 2 ст. 16 вказаного Закону, і тим більше не тягне за собою визнання договору, який містить таку умову (сплату комісії за попереднє фінансування) недійсним в цілому.

Вказані положення статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів, узгоджуються із свободою договору, встановленою в ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 22.11.2010 року зі справи № 14/80-09-2056.

Водночас відповідно до частин першої та другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами першою та другою статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №12/149).

Визначення (обчислення) лізингових платежів у іноземній валюті та з урахуванням «коефіцієнту корегування», в основу якого покладено курс гривні стосовно долара США, не суперечать ні чинним приписам ЦК України, ані положенням постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998 «Про удосконалення порядку формування цін» (таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 16.05.2011 у справі № 32/242-32/243-32/244-32/245).

У свою чергу, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено у ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз.4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Наразі, позивачем не наведено суду жодних правових підстав щодо невідповідності укладеного Договору вимогам чинного законодавства, що мало б наслідком його недійсність.

Враховуючи, що п.п. 3.5 та 3.6. договору фінансового лізингу узгоджуються з вимогами чинного законодавства (п. 3.5 узгоджується з ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", якою, як вказувалося вище, надано право сторонам включати на власний розсуд до складу лізингових платежів інші витрати лізингодавця, пов'язані з виконанням договору лізингу; п. 3.6. узгоджується з ст.ст. 524, 533 ЦК України щодо можливості вираження грошового зобов'язання у іноземній валюті, а встановлене у ньому корегування лізингових платежів відповідно до долару США - з позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 16.05.2011 у справі №32/242-32/243-32/244-32/245), відсутні правові підстави для визнання оспорюваного позивачем договору фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008 недійсним, адже відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; у даній справі, не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання оспорюваного договору недійсними в цілому.

Доводи відповідача стосовно того, що рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2010р. у справі №21/65 задоволено позовні вимоги ТОВ «Хюпо Альпе-Адріа-Лізинг», розірвано договір фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008р. та стягнуто на користь останнього 2372243,13 грн. боргу та 15389668,17 грн. збитків, яке в частині розірвання договору фінансового лізингу №008-03/2008-С від 07.03.2008р. залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2010р., яка в свою чергу залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011р., у зв'язку з чим, господарський суд не мав жодних підстав для розгляду позовних вимог, заявлених позивачем, господарським судом не приймаються до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України визначено, що у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

За приписами ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи викладене, господарський суд зазначає, що факт розірвання правочину або істотне порушення стороною своїх зобов'язань за правочином, не впливає на предмет доказування у справі про визнання правочину недійсним, оскільки такі юридичні факти як розірвання правочину та визнання його недійсним є різними за механізмами виникнення та наслідками, які створюють в силу свого існування.

З огляду на вказане, судом не встановлено підстав, з наявністю яких законодавство України пов'язує недійсність договору, а тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Донспецпром», м. Донецьк до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 07.03.2008 р. № 008-03/2008-С не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.49 ГПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати по сплаті державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 48, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17.03.2015р.

Суддя Грєхова О.А.