КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа№ 910/21383/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 25.02.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року

у справі № 910/21383/14 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства

«Банк Золоті ворота»

до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Дефенса»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року по справі № 910/21383/14 у задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 18.12.2014 року позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року у справі № 910/21383/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року відновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» вважає подану позивачем апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року законним і обґрунтованим та просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 25.02.2015 року представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» у судовому засіданні 25.02.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 18.12.2014 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

20.11.2013 року між публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Дефенса» укладено договір добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13, за умовами якого, відповідач застрахував майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням вантажем, що перевозиться будь-яким транспортом, а саме: - готівка в інкасаторському автомобілі у розмірі 30677058,80 грн., страхова сума у розмірі 30677058,80 грн., страховий платіж 521510,00 грн.

Згідно п. 4 договору, страховий тариф встановлюється у розмірі 1,7% від страхової суми і діє на весь період необхідний для перевезення предмету страхування за цим договором, але не більше 30 днів. Пункт відправлення та дата початку перевезення вантажу - в межах м. Києва /26 листопада 2013 року (п. 4.1. договору). Пункт призначення та дата початку відвантаження вантажу - в межах м. Києва /25 грудня 2013 року (п. 4.2. договору). Строк дії договору з 26 листопада 2013 року по 25 грудня 2013 року (п. 6 договору).

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, 20.11.2013 року позивачем було повністю сплачено страховий платіж у розмірі 521510,00 грн. на користь відповідача, що підтверджується копією платіжного доручення № 60715 від 20.11.2013 року.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію 20.08.2014 року було направлено страховим компаніям запит про надання інформації № 4331 від 20.08.2014 року.

У вказаному запиті Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію просила надати інформацію про страховий тариф, який діяв у період з 16.08.2013 року по 11.12.2013 року, для укладення договору добровільного страхування вантажів та багажу, а саме - готівка в інкасаторському автомобілів межах сум від 13000000,00 грн. до 30500000,00 грн. Перевезення готівки в межах м. Києва. Страхові ризики: - збитки, що виникли в наслідок пошкодження або повної загибелі частини або всього вантажу, які трапились з будь-яких обставин; - збитки, витрати та внески за аварією/загальною аварією; - усі необхідні та доцільно зроблені витрати з рятування вантажу, а також зі зменшенням збитку на встановлення його розміру. При цьому, страхова сума дорівнює вартості вантажу. Період страхування дорівнює одному місяцю з дня укладення договору у межах указаного строку.

У відповідь на запит, ПАТ «СК «Українська страхова група» повідомила, що страховий тариф для укладення договору добровільного страхування вантажів та багажу, а саме готівки в інкасаторському автомобілі склав би 0,33%, за умови використання при страхуванні параметрів зазначених в запиті.

На підставі вказаної відповіді, позивач дійшов висновку, що страховий тариф, що був застосований відповідачем (1,7%) є значно вищим ніж звичайний страховий тариф, який застосовується на ринку страхування, а саме 0,33%, а договір добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р. є нікчемним.

Як стверджує позивач, 21.08.2014 року останнім на адресу відповідача було направлено повідомлення №4365 про нікчемність договорів, зокрема і договору добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року на підставі ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Однак жодної відповіді та грошових коштів на виконання вказаного повідомлення від відповідача позивачеві не надійшло.

Так, у жовтні 2014 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Золоті ворота» звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання відповідача повернути позивачу грошові кошти у розмірі 521510,00 грн., які були отримані відповідачем відповідно до договору добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що здійснивши страховий платіж у сумі 521510,00 грн. (п. 4 договору), позивач оплатив послуги за цінами, вищими від звичайних, або зобов'язаний здійснити такі дії у майбутньому відповідно до умов договору, вартість яких більше на 20 відсотків від цін, які діяли на дату укладення відповідного договору (правочину), що не узгоджується із п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 1.18 глави 1 розділу 3 рішення.

У свою чергу, відповідач заперечив проти заявленого позову з тих підстав, що відповідач укладав договори страхування із конкретними умовами страхування, а розрахунок страхового тарифу здійснено відповідно до методики №3259, Правил страхування і статей 16, 17, 18 Закону України «Про страхування».

Так, як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року по справі № 910/21383/14 у вказаному позові - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2-3 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Підпунктом 3 частини 3 статті 38 вказаного Закону передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Тобто, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду, ставиться в залежність від звичайної вартості послуг, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20 %.

Так, пункт 14.1.71 Податкового кодексу України, дає визначення поняттю звичайної ціни, за яким звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Пункт 14.1.219. Податкового кодексу України визначає, що ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, згідно п. 4 договору добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року, страховий тариф встановлюється у розмірі 1,7% від страхової суми і діє на весь період необхідний для перевезення предмету страхування за цим договором, але не більше 30 днів.

Як вказує позивач, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію 20.08.2014 року було направлено страховим компаніям запит про надання інформації №4331 від 20.08.2014 року.

У вказаному запиті Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію просила надати інформацію про страховий тариф, який діяв у період з 16.08.2013 року по 11.12.2013 року, для укладення договору добровільного страхування вантажів та багажу, а саме - готівка в інкасаторському автомобілів межах сум від 13000000,00 грн. до 30500000,00 грн. Перевезення готівки в межах м. Києва. У відповідь на запит, ПАТ «СК «Українська страхова група» повідомила, що страховий тариф для укладення договору добровільного страхування вантажів та багажу, а саме готівки в інкасаторському автомобілі склав би 0,33%, за умови використання при страхуванні параметрів зазначених в запиті.

На підставі вказаної відповіді, позивач дійшов висновку, що страховий тариф, що був застосований відповідачем (1,7%) є значно вищим ніж звичайний страховий тариф, який застосовується на ринку страхування, а саме 0,33%, а договір добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року є нікчемним.

Однак, як вірно вказав суд першої інстанції та з цим погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду, зазначені доводи позивача є помилковими та безпідставними, оскільки, в запиті Уповноваженої особи №4331 від 20.08.2014 року, параметри, вказані для надання інформації про страховий тариф, відрізняються від параметрів, на підставі яких укладений договір №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року. Зокрема, договором передбачено, що період дії договору з 26.11.2013 року по 25.12.2013 року, а не з 16.08.2013 року по 11.12.2013 року, та страхова сума в договорі дорівнює 30677058,80 грн., а не 30500000,00 грн. як вказано у запиті.

Таким чином, оскільки параметри в договорі №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року відмінні від параметрів у запиті, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що розрахований страховий тариф у розмірі 0,33% за ринкову ціну на ринку надання послуг із страхування вантажів, а саме - готівки в інкасаторському автомобілі, є необґрунтованим. Крім того суд першої інстанції вірно зазначив, що вказаний ринок послуг складається із десятків страхових компаній, та проведення порівняння щодо ринкової ціни послуги лише за наявності інформації про ціни одного страховика є неточним.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування (частина 3 вказаної статті).

Як вбачається з матеріалів справи, Правила добровільного страхування вантажів та багажу затверджені 22.07.2009 року генеральним директором ПАТ «СК «Дефенса» Струтинською В.Л. та зареєстровані Державною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за реєстраційним №0990613 від 29.09.2009 року.

Зазначені правила були розроблені у відповідності до Методики визначення звичайної ціни страхового тарифу, затвердженої Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 30 грудня 2004 року N 3259 (надалі-методика).

Відповідно до п. 2.4 глави 2 методики, страхові тарифи за добровільними видами страхування обчислюються страховиком актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Згідно п. 2.5 методики, розмір страхових тарифів за добровільними видами страхування, обчислений страховиком актуарно (математично), є складовою частиною правил страхування, які розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо та реєструються в Нацкомфінпослуг.

Додатком №1 до Правил страхування відповідача передбачені базові тарифи у відсотках від страхової суми. Пунктом 2 вказаного додатку №1 визначено, що реальний страховий тариф розраховується шляхом множення базового страхового тарифу на поправочні коефіцієнти. Поправочні коефіцієнти встановлюються страховиком в залежності від різноманітних факторів ризику та відстані перевезення, що уточнює відповідність розміру страхової премії ступеню ризику, що страхується. Допускається використання поправочних коефіцієнтів, добуток яких знаходиться в діапазоні 0,1-8,0. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 3 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на принципах свободи договору.

Згідно з вимогами ст. 4 Цивільного кодексу України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як зазначалось вище, статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що укладений сторонами договір добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року передбачений актами цивільного законодавства, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку сторони врегулювали свої відносини на власний розсуд в порядку ст. 6 Цивільного кодексу України, в тому числі і розмір страхового тарифу, який розраховано у відповідності до Правил добровільного страхування вантажів та багажу, затверджених відповідачем 22.07.2009 року, що не являється підставою для визнання вказаного договору нікчемним згідно положень підпункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції твердження позивача про нікчемність договору добровільного страхування вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 року, спростовано й у позові у цій частині судом відмовлено, то й підстави для застосування ч. 1 статті 216 ЦК України та зобов'язання відповідача повернути позивачеві кошти, що ним були отримані на підставі нікчемного правочину, а саме - 521510,00 грн. відсутні, а тому місцевим господарським судом було правомірно відмовлено і в цій частині позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота», слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року у справі № 910/21383/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року у справі № 910/21383/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21383/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 02.03.2015 року