КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Справа№ 910/20204/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Барсуков В.В., довіреність № 1 від 02.03.2015;

від відповідача - Ясельська Н.М., довіреність № б/н від 17.07.2014;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна комодітна група" на рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/20204/14 (суддя Головіна К.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна комодітна група" до товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Деснянська кераміка" про визнання частково недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна комодітна група" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп" про визнання недійсними пунктів 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також визнання недійсним розділу 7 зазначеного договору факторингу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/20204/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними пунктів 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також визнання недійсним розділу 7 зазначеного договору факторингу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/20204/14 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пункти 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також розділ 7 зазначеного договору, на думку позивача, суперечать ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 11.03.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Третя особа не скористалася правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп" (фактор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна комодітна група" (клієнт) 28.11.2011 року укладено договір факторингу № 15/11-2011-Ф.

Відповідно до п. 2.1 договору клієнт зобов'язався поступитися факторові правом вимоги грошових коштів (включаючи всі види неустойок), право на отримання яких належить клієнту на підставі документів, які підтверджують таке право вимоги відповідно до договорів постачання, а фактор зобов'язався придбати вказані права вимоги грошових коштів від дебіторів клієнта і передати за плату грошові кошти в порядку і у випадках, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.3 договору якщо клієнт відступає фактору право вимоги грошових коштів до дебітора, усі інші права вимоги грошових коштів до дебітора, які ґрунтуються на підставі договорів постачання (включаючи всі види неустойок) переходять до фактора разом з відступленими грошовими вимогами.

Пунктом 5.1.1 договору передбачено, що для здійснення факторингу сторони укладають додаткову угоду (додаток № 2) стосовно переліку дебіторів, право вимоги грошових коштів до яких придбаються фактором відповідно до умов цього договору. Строк дії додатку становить три місяці з моменту укладення його сторонами.

При здійсненні фактором операції факторингу з застосуванням поручительства клієнт виступає поручителем перед фактором за виконання дебіторами клієнта зобов'язань зі сплати за угодами грошових коштів, право вимоги яких було відступлене клієнтом фактору відповідно до умов цього договору. Підприємство несе солідарну відповідальність перед фактором за виконання дебітором зобов'язань, передбачених договором постачання і кожною конкретною угодою. Моментом, з якого клієнт набуває статус поручителя відносно виконання зобов'язань конкретним дебітором за конкретною угодою, є момент підписання сторонами реєстру переданих документів за угодою, та, відповідно, переходу до фактора права власності на право вимоги грошових коштів від дебітора за конкретною угодою (п. 7.2.1 договору).

Відповідно до п. 7.2.2 договору при здійсненні фактором операції факторингу із застосуванням поручительства, у разі невиконання або неналежного виконання дебітором зобов'язань зі сплати грошових коштів за угодою, право вимоги за якою було відступлене клієнтом фактору, клієнт як солідарний боржник (поручитель дебітора) зобов'язується протягом 2-х днів з дня закінчення загального строку фінансування, сплатити фактору прострочену заборгованість дебітора, право стягнення якої належить фактору на підставі умов договору постачання та/або угоди в повному обсязі, та відшкодувати фактору всі збитки, яких він зазнав у зв'язку з невиконанням дебітором своїх зобов'язань.

На виконання договору факторингу сторонами було підписано додаток № 3/53 від 03.09.2013 року, у відповідності до якого клієнт відступив (продав за плату) фактору право вимоги грошових коштів до ТОВ "Деснянська кераміка" (включаючи всі види неустойки та збитків), яке виникло у клієнта на підставі договору постачання № 15/2010 від 05.01.2011 року.

Крім цього, сторони уклали Додатки № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року (реєстр переданих документів по угоді) до основного договору, згідно з якими клієнт виступає поручителем перед фактором по виконанню ТОВ "Деснянська кераміка", що є дебітором клієнта, зобов'язань по сплаті грошових коштів, правом вимоги яких клієнт поступився фактору відповідно до умов цього реєстру переданих документів за угодою.

Згідно з п. п. 3, 4 вказаних додатків клієнт виступає поручителем (солідарним боржником) перед фактором за зобов'язаннями ТОВ "Деснянська кераміка" по договору постачання та зобов'язаний погасити заборгованість перед фактором по кожній окремій угоді у розмірі авансу (фінансування).

Позивач, вважаючи, що всупереч вимог ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України на нього покладено обов'язок сплатити борг у випадку невиконання дебітором свого зобов'язання за договором постачання, звернувся до суду з позовом про визнання недійсними пунктів 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також визнання недійсним розділу 7 зазначеного договору факторингу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Позивач просить суд визнати недійсними пункти 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також розділ 7 зазначеного договору, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що вони суперечать ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України

Колегія суддів з наведеними доводами позивача не погоджується з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, між сторонами було укладено договір факторингу № 15/11-2011-0 від 28.11.2011 року.

Згідно з додатками №№ 3/53, 3/55, 3/56 до цього договору право вимоги перейшло до нового кредитора (фактора, відповідача) у сумі 1 816 154, 75 грн. (включаючи всі види неустойок).

При цьому, позивач виступив поручителем перед відповідачем по виконанню третьою особою зобов'язань по сплаті грошових коштів, правом вимоги яких позивач (клієнт) поступився фактору (відповідачу) згідно з реєстром переданих документів за угодою.

Зазначений договір за своєю правовою природою є змішаним, оскільки містить в собі умови, як договору факторингу, так і договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи, (боржника).

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Положеннями ст. 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивач вважає, що пункти 3, 4 додатків № 3/53 від 03.09.2013 року, № 3/55 від 16.09.2013 року та № 3/56 від 16.09.2013 року до договору факторингу № 15/11-2011-Ф від 28.11.2011, а також розділ 7 зазначеного договору не відповідають вимогам ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Позивач не вірно тлумачить зазначену норму, оскільки вона не містить заборони на поручительство клієнтом виконання зобов'язання дебітором перед фактором.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 1084 Цивільного кодексу України якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов'язаний сплатити факторові залишок боргу.

Крім цього, частиною 3 ст. 1081 Цивільного кодексу України передбачено, що клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Спірним договором встановлено інше - у вигляді забезпечення порукою.

Згідно ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Пунктом 7.2.1 договору факторингу передбачено, що клієнт виступає поручителем перед фактором за виконання дебіторами клієнта зобов'язань зі сплати за угодами грошових коштів, право вимоги яких було відступлене клієнтом фактору відповідно до умов цього договору. Клієнт несе солідарну відповідальність перед фактором за виконання дебітором зобов'язань, передбачених договором постачання і кожною конкретною угодою. Моментом, з якого клієнт набуває статус поручителя відносно виконання зобов'язань конкретним дебітором за конкретною угодою, є момент підписання сторонами реєстру переданих документів за угодою, та, відповідно, переходу до фактора права власності на право вимоги грошових коштів від дебітора за конкретною угодою.

Відповідно до п. 7.2.2 договору при здійсненні фактором операції факторингу із застосуванням поручительства, у разі невиконання або неналежного виконання дебітором зобов'язань зі сплати грошових коштів за угодою, право вимоги за якою було відступлене клієнтом фактору, клієнт як солідарний боржник (поручитель дебітора) зобов'язується протягом 2-х днів з дня закінчення загального строку фінансування, сплатити фактору прострочену заборгованість дебітора, право стягнення якої належить фактору на підставі умов договору постачання та/або угоди в повному обсязі, та відшкодувати фактору всі збитки, яких він зазнав у зв'язку з невиконанням дебітором своїх зобов'язань.

Згідно з Додатком № 2/18 від 22.08.2013 до договору факторингу при здійсненні факторингових операцій відносно дебітора (ТОВ "Деснянська кераміка") застосовується інститут поруки.

Оскаржувані пункти додатків до договору факторингу також містять умови про те, що клієнт виступає поручителем (солідарним боржником) перед фактором за зобов'язаннями ТОВ "Деснянська кераміка" по договору постачання, правом вимоги яких клієнт поступився фактору за договором факторингу.

Враховуючи, що умовами оскаржуваного договору та додатків до нього передбачена порука позивача, отже він відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої було відступлено, посилання апелянта на невідповідність договору ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна комодітна група" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/20204/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 910/20204/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко