ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа № 911/1147/14

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська», Тернопільська обл., Гусятинський р-н, с. Постолівка

про стягнення 141576,70 грн.

Суддя А.Кошик

за участю представників:

від позивача - Грищенко О.М.

від відповідача-1 - не з'явився;

від відповідача-2 - Свірський Т.В. (в режимі відео конференції);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (далі - відповідач 1) та ТОВ «Агрофірма «Постолівська» (далі - відповідач 2) про стягнення 141576,70 грн.

Провадження у справі №911/1147/14 порушено відповідно до ухвали суду від 19.06.2014 року та призначено справу до розгляду на 29.07.2014 року.

Ухвалою суду від 29.07.2014 року провадження у справі №911/1147/14 зупинено до остаточного вирішення пов'язаної з нею справи Господарського суду Київської області № 911/3606/13. Зобов'язано сторони повідомити господарський суд про результати остаточного вирішення спору у справі Господарського суду Київської області № 911/3606/13.

Ухвалою суду від 26.01.2015 року поновлено провадження у справі №911/1147/14.

Розгляд справи №911/1147/14 неодноразово відкладався.

09.02.2015 року до господарського суду від позивача у справі надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач збільшив період нарахування пені і просить стягнути 169416,30 грн.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання не з'являвся, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач 2, участь у справі приймав у режимі відеоконференції, на підставі задоволених судом клопотань про її призначення.

До господарського суду від відповідача 2 надійшли відзив на позов та доповнення до відзиву, в яких відповідач проти позову заперечував, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та нарахування пені у розмірі, більшому ніж передбачено чинним законодавством.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.02.2015 року продовжено строк розгляду спору у справі №911/1147/14 та відкладено розгляд справи на 03.03.2015 року.

28.10.2014 року в судове засідання представник відповідача-1 не з'явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень стосовно заявлених позовних вимог не подав.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленими про судове засідання та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 частини третьої 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

В судовому засіданні 03.03.2015 року позивач позовні вимоги підтримав та надав уточнений розрахунок пені, згідно якого просить стягнути пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає за заявлений в позові період 98499,26 грн.

Як передбачено ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У п. 17 інформаційного листа від 20.10.2006 року N 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року» Вищий господарський суд України зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Питання щодо повернення зайво сплаченої суми державного мита у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначених законодавством.

Оскільки, наведене позивачем зменшення позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, судом було прийняте зменшення позовних вимог, у зв'язку з чим, нова сума позову складає 98499,26 грн. боргу.

В судовому засіданні 03.03.2015 року відповідача-2 проти задоволення позовних вимог (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) заперечив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані сторонами докази та пояснення, судом встановлено наступне.

24 квітня 2008 року між ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» (ПОСТАЧАЛЬНИК) та ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» (ПОКУПЕЦЬ) був укладений Договір №80 поставки сільськогосподарської техніки (далі - Договір). Відповідно до умов даного Договору ним визначалися умови поставки та купівлі сільськогосподарської техніки (надалі - Товар).

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзац 1 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 694 Цивільного кодексу України встановлює особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу.

Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2.1. Договору сторони передбачили, що ціна Товару (сума договору) вказана в графі 7 додатку № 1. Сторони встановлюють ціну Товару в гривнях, а також встановлюють грошовий еквівалент в іноземній валюті - EUR (надалі еквівалент).

Сторони встановлюють, що протягом терміну дії Договору, грошові зобов'язання Покупця існують і підлягають сплаті в гривнях. Сума у гривнях, що підлягає сплаті Покупцем на виконання ним зобов'язань по договору визначається шляхом множення грошового еквіваленту вартості Товару, вказаного в додатку № 1, на офіційний курс гривні до валюти еквіваленту, який буде встановлений НБУ на день фактичної оплати вартості Товару Покупцем. Покупець сплачує вартість Товару шляхом перерахування суми коштів, вирахуваної у відповідності до умов, що викладені в цьому пункті, на розрахунковий рахунок Продавця, в порядку передбаченому в п. 3.3 Договору - пункт 2.2. Договору.

Фактично за такою умовою договору сторони визначили особливості формування ціни договору. Так, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару виходячи з вартості товару на момент підписання договору з урахуванням курсу долару США на день такої оплати.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» взятого на себе грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, 17 грудня 2008 року ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» суми заборгованості та штрафних санкцій за період з 11.08.2008 року по 04.02.2009 року згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04 лютого 2009 року у справі №8/156-3487, позов ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» задоволено.

Відповідно до змісту ст.115 Господарсько-процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно із ч. 2 ст. 35 Господарсько-процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Судом встановлено, що ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» впродовж серпня - листопада 2009 року перерахувала ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» в якості виконання умов Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року суму у загальному розмірі 243 004,34 грн.: банківська виписка від 25 серпня 2009 року на суму 79 000,00 грн.; банківська виписка від 23 вересня 2009 року на суму 120 000,00 грн., банківська виписка від 06 листопада 2009 року на суму 44 004,34 грн.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» взятого на себе грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, у вересня 2013 року ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» суми заборгованості (дооцінки (збільшення) вартості товару, курсової різниці), пені, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу за період із 05.02.2009 року по 05.11.2009 року згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/3606/13 від 29 жовтня 2013 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду України від 24 вересня 2014 року по справі №911/3606/13 та Постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №911/3606/13, позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено.

Частина 2 ст. 524 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У розумінні ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що у Договорі №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, сторони дійшли згоди про те, що зобов'язання за даним договором має бути виконане у гривні з урахуванням курсу EUR на час укладення договору та на день фактичної оплати товару, що відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а його умови визначені на розсуд сторін і погодженні ними, що вказує на принцип свободи договору.

Фактично за такою умовою договору сторони визначили особливості формування ціни договору. Так, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару виходячи з вартості товару на момент підписання договору з урахуванням курсу EUR на день такої оплати.

Верховний Суд України у постановах від 04.07.2011 року у справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 року у справі №3-141гс11, які були прийняті з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих положень законодавства, дійшов висновку, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти

Судом встановлено, що заборгованість (дооцінка вартості товару, курсова різниця) ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року становить 110 127,55 грн.

Зазначений розмір заборгованості ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року підтверджений Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/3606/13 від 29 жовтня 2013 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду України від 24 вересня 2014 року у справі №911/3606/13 та Постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №911/3606/13, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» суми заборгованості (дооцінки (збільшення) вартості товару, курсової різниці), пені, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу за період із 05.02.2009 року по 05.11.2009 року згідно договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

Судом встановлено, що станом на 09 лютого 2015 року (дата подання до суду заяви про збільшення позовних вимог) заборгованість (дооцінка вартості товару, курсова різниця) ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року у розмірі 110 127,55 грн. не погашено.

Згідно ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 цього ж кодексу факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, вищевказані обставини є доведеними і не підлягають доказуванню на підставі частини другої статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з статтею 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Системний аналіз вище зазначених норм права свідчить, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання з припиненням грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно п. 7.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 7.3. Договору, за прострочення виконання зобов'язання Покупець зобов'язаний сплатити на користь Продавця пеню в розмірі 0,08% від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення.

Відповідно п. 7.5. Договору, Сторони, відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Крім цього, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним Договором, здійснюється без обмеження строку.

Згідно із п. 11.1. Договору, Договір діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома Сторонами до повного виконання Сторонами обов'язків по Договору.

Згідно ч.1 ст.202 Господарського кодексу України, ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ч. 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (стаття 515 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 24 січня 2011 року між ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» та ФОП Грищенко О.М. було укладено Угоду №5-ТЕ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України), відповідно до якої, Первісний кредитор (ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ») відступає Новому кредитору (ФОП Грищенко О.М.) право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» (), зобов'язання щодо сплати розміру дооцінки (збільшення) вартості товару, пені, 3%-річних, інфляційних витрат, набутих Первісним кредитором на підставі Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов'язання згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року. За цією Угодою №5-ТЕ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 24 січня 2011 року, Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі дооцінки (збільшення) вартості товару, пені, 3%-річних, інфляційних витрат, за період існування прострочення виконання Боржником грошового зобов'язання згідно договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

На виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» було передано ФОП Грищенко О.М. перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» обумовленого зобов'язання. У відповідності до ч. 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ТОВ «ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ» повідомленням про зміну кредитора у зобов'язані, належним чином повідомило ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» про зазначені вище обставини.

Судом також встановлено, що 02 липня 2012 року між ФОП Грищенко О.М. та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено Угоду №84/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України). Розділом 1 даної Угоди, встановлено, що Первісний кредитор (ФОП Грищенко О.М.) відступає Новому кредитору (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» (), зобов'язання щодо сплати розміру дооцінки (збільшення) вартості товару, пені, 3%-річних, інфляційних витрат, набутих Первісним кредитором на підставі Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року та згідно Угоди №5-ТЕ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 24 січня 2011 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» грошового зобов'язання згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року. За цією Угодою №84/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі дооцінки (збільшення) вартості товару, пені, 3%-річних, інфляційних витрат, за період існування прострочення виконання Боржником грошового зобов'язання згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

На виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ФОП Грищенко О.М. було передано позивачу перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ФОП Грищенко О.М. повідомленням про зміну кредитора у зобов'язані, належним чином повідомило ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» про зазначені вище обставини.

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, дослідивши умови укладеної сторонами угоди та враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за укладеною угодою (про заміну кредитора у зобов'язанні) відбулася заміна нового кредитора у розумінні пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України з дотриманням порядку такої заміни, що відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України свідчить про перехід прав до нового кредитора у зобов'язані, позивача у даній справі.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідачі всупереч положень вищезазначених статей, доказів повної чи часткової оплати боргу суду не надав.

Згідно з статями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу передано вищезазначені вимоги у відповідності до норм чинного законодавства України та із дотриманням положень статті 514 ЦК України.

Судом встановлено, що питання щодо можливості нарахування пені поза межами строку, передбаченого пунктом 6 статті 232 ГК України, а також можливості звернення до суду із вимогою про її стягнення поза межами строку, передбаченого статтею 259 ЦК України, сторони вирішили у пункті 7.5. Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, визначивши при цьому, що за прострочення виконання зобов'язання Покупець зобов'язаний сплатити на користь Продавця пеню в розмірі 0,08% від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 551 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 названого вище Закону).

Відтак, положення ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є спеціальною нормою по відношенню до Цивільного та Господарського кодексів України, які також містять положення щодо неустойки.

У звязку з чим, позивач надав уточнений розрахунок позовних вимог, виходячи із періоду (із 06.11.2009 року по 09.02.2015 року) прострочення виконання грошового зобов'язання, та із врахуванням розміру подвійної облікової ставки НБУ, котра діяла в період прострочення, пеня складає 98 499,26 грн.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Угодою №84/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, 21 грудня 2012 року між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (Кредитор) та ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (Поручитель) було укладено Договір поруки №21-12-2012-63, за умовами якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов'язку Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» () щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру пені у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов'язання згідно договору купівлі-продажу та Угоди, передбаченою ст. 2 цього Договору (надалі іменується «основний договір») - пункт 1.1. Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки, під основним договором в цьому Договорі розуміють Угоду №84/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, укладену згідно договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року.

У розділах 3 та 4 Договору поруки Поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності Поручителя та розмір поруки:

Судом встановлено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою розміру пені у сумі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

У разі порушення боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися з вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором (п. 4.1. договору поруки).

За змістом п. 6.1. договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки.

Статтею 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з статтею 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

В силу приписів статті 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Положеннями статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Таким чином, господарським судом встановлено, що зобов'язання щодо сплати розміру пені за Договором поставки товару повинно бути виконано солідарно Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП».

Щодо заявленого відповідачем-2 клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, судом відхиляється дане клопотання з огляду на наступне.

Поняття позовної давності унормовано Главою 19 Цивільного кодексу України. Норми про позовну давність мають імперативний характер. Так, відповідно до статті 256 вказаного Кодексу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Окрім цього, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку. Загальний строк позовної давності становить три роки незалежно від того, хто подає позов - громадянин, юридична особа, держава тощо. Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу.

У ст.ст. 258, 259 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Так, відповідно до ст. 259 ЦК України та керуючись п. 7.5. Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, сторони домовилися, що домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Таким чином, оскільки як судом встановлено, про що підтвердили та зазначили представник позивача та відповідача-2, заборгованість ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року у розмірі 110 127,55 грн. не погашено, тобто зобов'язання відповідачем-2 згідно Договору №80 поставки сільськогосподарської техніки від 24 квітня 2008 року, не виконанні.

Крім того, згідно зі статтею 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу - пункт 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Проаналізувавши положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», судом встановлено, що умова про переривання перебігу позовної давності щодо його переривання лише в межах строку давності, а не після його спливу, стосується виключно частини першої статті 264 ЦК України.

Натомість, судом встановлено, що частина друга статті 264 ЦК України, котра передбачає переривання перебігу позовної давності у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, не містить застереження відносно того, що таке переривання можливе виключно в межах строку давності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у справі №911/1147/14 за позовом ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ТОВ «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» про стягнення суми пені, як такі, котрі подані після прийняття та вступу в законну силу Рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3606/13 від 29 жовтня 2013 року, є законними та обґрунтованими.

Аналогічної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, викладених у постановах ВГС України від 12.01.2011р. у справі №26/23пд, від 18.01.2011р. у справі №23/144, у справі №13/1552 від 27.04.2011 року, у справі №39/176 від 02.03.2011 року, у справі №22/3 від 16.09.2010 року, у справі №19/301 від 25.08.2010 року.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» підлягають задоволенню в сумі 98 499,26 грн., з яких 15000 грн. стягуються солідарно з відповідачів, решта з відповідача2.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 2 200,00 грн.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем зазначено те, що зокрема, договір №25-48/03 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 25 березня 2013 року, акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 25.03.2013 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3888 від 29.10.2009 року, оригінал платіжного доручення на суму 2 200,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 року).

Таким чином, витрати, які поніс позивач сплативши за адвокатські послуги в розмірі 2 200 грн. згідно договору №25-48/03 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 25 березня 2013 року адвокату Грищенко О.М. є адвокатськими витратами відповідно до ст.44 ГПК України, а згідно ст.49 ГПК - стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує за рахунок іншої сторони адвокатські витрати.

Як передбачено абз.3 п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Витрати за розгляд справи (в розмірі, який відповідає уточненим позовним вимогам і складає 1969,98), а також витрати на оплату послуг адвоката (в сумі 2200 грн.) відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідачів порівну (по 2084,99 грн.).

Решта сплаченого позивачем судового збору в сумі 1419,02 грн. може бути повернута позивачу за його клопотанням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» (48236, Тернопільська обл., Гусятинський р-н, с. Постолівка, код 30787770) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) пеню у сумі 15 000 пені.

3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПОСТОЛІВСЬКА» (48236, Тернопільська обл., Гусятинський р-н, с. Постолівка, код 30787770) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) пеню у сумі 83499,26 грн. та 2084,99 грн. судових витрат.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) 2084,99 грн. судових витрат.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 13.03.2015 р.