РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015Справа №910/28348/14
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за первісним позовом комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик"

до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"

про стягнення 292 271,26 грн.

Представники сторін:

від позивача: Кузьмов А.Л. - представник за довіреністю № 4/11 від 05.01.2015 року;

Ткаченко С.Н. - представник за довіреністю № 1/11 від 05.01.2015 року;

від відповідача: Башинський О.Д. - представник за довіреністю № 1-09 від 06.01.2015 року;

Луценко В.П. - представник за довіреністю № 1-08 від 06.01.2015 року.

за зустрічним позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"

до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик"

про визнання доповнення п.2.4 договору №34-5 від 29.06.2010 року, які внесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення) недійсним з моменту його вчинення

Представники сторін:

від позивача: Башинський О.Д. - представник за довіреністю № 1-09 від 06.01.2015 року;

Луценко В.П. - представник за довіреністю № 1-08 від 06.01.2015 року;

від відповідача: Кузьмов А.Л. - представник за довіреністю № 4/11 від 05.01.2015 року;

Ткаченко С.Н. - представник за довіреністю № 1/11 від 05.01.2015 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик" до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" про стягнення 292 271,26 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.06.2010 року між ним та комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" укладено договір № 34-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних з протоколом розбіжностей від 29.06.2010 року.

Оскільки, позивач свої обов'язки згідно договору виконує в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов'язання щодо перерахування компенсації понесених КП УЖГ «Хрещатик» витрат не виконує.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою щодо стягнення з відповідача недоотриманих 4% відшкодування витрат в розмірі 292 271,26 грн. за період з 2011-2013 року та січень-жовтень 2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.12.2014 року порушено провадження у справі № 910/28348/14, розгляд справи призначено на 20.01.2015 року.

30.12.2014 року до відділу діловодства господарського суду м. Києва від комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, надійшла зустрічна позовна заява про визнання доповнення п.2.4 договору №34-5 від 29.06.2010 року, які внесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення) недійсним з моменту його вчинення.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.01.2015 року порушено провадження у справі та прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик" про визнання доповнення п.2.4 договору №34-5 від 29.06.2010 року, які внесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення) недійсним з моменту його вчинення. Розгляд справи призначено на 20.01.2015 року.

20.01.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач за первісним позовом подав документи по справі.

В судовому засіданні 20.01.2015 року представник відповідача за первісним позовом заявив усне клопотання про застосування сторін позовної давності.

В судовому засіданні оголошено перерву до 03.02.2015 року.

30.01.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач за первісним позовом подав документи по справі.

31.01.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач за первісним позовом подав заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 03.02.2015 року оголошено перерву до 23.02.2015 року.

13.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач за первісним позовом подав документи по справі.

20.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач за первісним позовом подав додаткові докази по справі.

В судовому засіданні 23.02.2015 року оголошено перерву до 10.03.2015 року.

26.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав додаткові докази по справі.

В судовому засіданні 10.03.2015 року представники позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Представники відповідача за первісним позовом заперечували проти первісного позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники позивача за зустрічним позовом зустрічні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Представники відповідача за зустрічним позовом заперечували проти зустрічного позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.06.2010 року між комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик" (замовник) та комунальним підприємством "Київкомунсервіс" (виконавець) укладено договір № 34/5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, який погоджено Головним управлінням комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до п.1.1 договору, предметом договору є надання виконавцем замовнику послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного договору.

Згідно з ч.1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 2.3 договору, оформлення наданих послуг здійснюється актами виконаних робіт щодо наданих послуг, які складається кожного місяця між замовником та виконавцем. В актах виконаних робіт щодо надання послуг вказується загальна вартість послуг, наданих виконавцем за місяць - в гривнях.

Відповідно до п.2.4 договору, порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів між сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та КП ГІОЦ. Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього договору.

Договором передбачено можливість внесення змін та доповнень до нього обома сторонами шляхом укладання додаткових угод. (п.8.3 договору).

Пунктом 8.4 договору передбачено, що всі зміни і доповнення до договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені у письмовій формі, підписані та скріплені печатками обох сторін.

Також, 29.06.2010 сторонами складено протокол розбіжностей до договору № 34-5, який підписано та скріплено печатками обох підприємств, із зазначенням, що він є невід'ємною частиною договору і складений в двох примірниках по одному для кожної сторони.

Даний протокол доповнює, зокрема, п.2.4 договору, а саме встановлює, що 4% з суми, яка надійшла на розрахунковий рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

У даному доповненні не міститься імперативної вказівки обумовлення виникнення обов'язку виконавця по залишенню замовнику 4% на компенсування витрат саме за умови складання відповідних актів, а зазначається, натомість, що вказані 4% залишаються у замовника із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок виконавця.

На виконання умов договору, відповідачем надавались позивачу послуги по вивезенню і утилізації відходів, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) за період з 01 січня 2011 року по 31 жовтня 2014 року.

В матеріалах справи наявна надана комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр" інформація про перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок КП "Київкомунсервіс", сплачених мешканцями КП УЖГ "Хрещатик" за вивіз сміття за період з 01.09.2010 по 30.04.2014 включно.

З наявних в матеріалах справи актах здачі-прийняття робіт, виписках по банківському рахунку позивача та інформації КП ГІОЦ, відповідачу сплачено, тобто на його розрахунковий рахунок надійшла сума в розмірі 7 306781,60 грн. за надані ним послуги за період з 01 січня 2011 по 31 жовтня 2014 року.

Факт отримання коштів за надані послуги відповідачем не заперечувався, тобто, таким чином, зазначені кошти надійшли на рахунок відповідача шляхом вчинення позивачем низки дій, а саме від нарахування відповідних платежів безпосереднім споживачам послуг - мешканцям будинків та орендарям - до виставлення їм квитанцій на оплату отриманих послуг, по факту оплати яких грошові кошти направляються до КП "ГІОЦ", а потім перераховуються відповідачу.

У відповідності з п.2.4 договору, із даної суми 7 306 781,60 грн., яка надійшла на рахунок відповідача та факт отримання якої відповідач не заперечує, має бути вирахувано 4%, тобто 292 271,26 грн., що підлягає перерахуванню (залишенню) позивачу.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, всупереч умовам договору № 34-5 від 29.06.2010 року відповідач не виконав своїх обов'язків в частині сплати грошових коштів у розмірі 4% із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок відповідача, за період з січня 2011 по жовтень 2014 року (включно), в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 292 271,26 грн.

Під час розгляду справи представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача.

У відповідності до положень пункту 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч.3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 18.12.2014 року.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до ч.4 статті 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що позивач звернувся до суду 18.12.2014 року, тому вимоги щодо стягнення 4% з сум, що надійшли відповідачу за період 2011 року в розмірі 91 841,90 грн. не підлягають задоволенню, у зв'язку із спливом позовної давності.

В іншій частині позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати 4% з сум, що надійшли відповідачу у розмірі 200 429,36 грн. подані в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявний лист №734/11 від 15.11.2011 року відповідно до якого позивач зазначає, що направляє на адресу відповідача два примірники акту наданих послуг на компенсацію витрат зі збору платежів за вивезення сміття за період з серпня 2010 року по жовтень 2011 року, та наявний акт №1 від 14.11.2011 року, проте відсутні будь-які докази щодо направлення позивачем та отриманням відповідачем даного листа та актів.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Щодо зустрічного позову, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом при розгляді первісного позову, договір №34-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з статтею. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Частиною 4 статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Відповідно до п. 2.1 статуту комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик", затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 2296 від 21.12.2012, підприємство створене з метою забезпечення надійного утримання та обслуговування житлового та нежитлового фонду, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, утримання прибудинкових територій, об'єктів благоустрою, додержання встановленого порядку використання жилих і нежилих приміщень житлових будинків та гуртожитків.

Основними напрямками діяльності відповідача за зустрічним позовом відповідно до п. 2.2 його статуту, серед іншого, є: надання споживачам житлово-комунальних послуг за кількісними та якісними показниками, визначеними законодавством України; надання платних послуг споживачам на підставі укладених договорів, у тому числі юридичним особам, з утримання, обслуговування та ремонту квартир, приміщень, благоустрою прибудинкових територій та інших послуг, не передбачених складом витрат підприємств житлового господарства, що входять до плати за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; укладання договорів з виробниками комунальних послуг для забезпечення житлового фонду теплоенергією, електроенергією, газом та іншими енергоносіями, водопостачанням, водовідведенням, тощо.

Як вказувалося вище, договором № 34-5 передбачено обов'язок виконавця надавати замовнику послуги по збиранню, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів та обов'язок замовника створювати умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем. Водночас, з урахуванням мети укладення договору, деяких основних видів діяльності позивача за зустрічним позовом, п.п. 2.2.5 - 2.2.7 статуту відповідача за зустрічним позовом та положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець (позивач) послуг за договором є, по суті, їх виробником - особою, яка створює житлово-комунальну послугу, тоді як замовник послуг (відповідач) не є їх безпосереднім споживачем, а є, по суті, виконавцем таких послуг, який має на меті укладення договорів зі споживачами - власниками (балансоутримувачами) житлового та нежитлового фонду, щодо якого відповідач за зустрічним позовом здійснює функцію утримання та обслуговування відповідно до статуту.

Отже, договір № 34-5 регулює відносини між виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, однак не регулює безпосередньо відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Водночас, сторони урегулювали у п. 2.4 договору № 34-5 (у редакції протоколу розбіжностей) відносини з приводу надання відповідачем за зустрічним позовом послуг позивачу за зустрічним позовом щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, та встановили обов'язок позивача за зустрічним позовом оплатити такі послуги (відшкодувати витрати відповідача у зв'язку зі збором та обліком платежів) шляхом залишення на рахунку відповідача за зустрічним позовом (після розщеплення платежів через комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр") 4 % з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів.

Згідно з договором № 48-5 про надання послуг від 28.07.2010, укладеним між сторонами та комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр" позивач за зустрічним позовом, як управляюча компанія та відповідач за зустрічним позовом як, замовник доручають, а комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", як виконавець приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок (банківський рахунок, на який надходять кошти від населення за житлово-комунальні послуги для їх подальшого розподілу (розщеплення) та відповідного перерахування згідно з чинних розпоряджень Київської міської державної адміністрації на розрахункові рахунки позивача, відповідача та комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр") від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

За твердженнями відповідача за зустрічним позовом, послуги, обумовлені у до п. 2.4 договору (в редакції протоколу розбіжностей), за які позивач за зустрічним позовом має сплачувати 4 % з суми, що надійшла на його рахунок, являють собою компенсацію витрат за послуги, які надає комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", за друк платіжних документів, роботу з програмним забезпеченням, за операції по розщепленню, надання інформації на запити фізичних та юридичних осіб. Крім того, відповідач вказує, що несе додаткові витрати з заробітної плати і податків працівників, бухгалтерського обліку розрахунків з мешканцями, орендарями та власниками нежитлових приміщень, паспортистів, майстрів, двірників, які контролюють об'єми, періодичність, якість послуг з вивезення побутових відходів, а також доставку до адресатів платіжних документів для оплати послуг; за банківські послуги із загальної суми послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій, зокрема, за вивезення сміття.

Такі твердження відповідача за зустрічним позовом позивачем за зустрічним позовом не спростовано, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що сторони досягли згоди щодо предмету та вартості послуг (відшкодування витрат), які надаються відповідачем позивачу відповідно до п. 2.4 договору № 34-5 (у редакції протоколу розбіжностей).

Суд відхиляє посилання позивача за зустрічним позовом щодо відсутності доказів фактичного надання таких послуг відповідачем за зустрічним позовом, як такі, що не мають відношення до предмету доказування у даній справі, оскільки факт виконання чи неналежного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань жодним чином не впливає на наявність підстав для визнання договору недійсним, а впливає лише на обов'язок з оплати таких послуг позивачем.

Доводи позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності встановлення у договорі обов'язку позивача компенсувати витрати, пов'язані зі збором та обліком платежів від населення, вимогам ч. 2 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та абз. 2 п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 вищезазначених Правил власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку 1.

Статтею 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем. Згідно з ч. 2 вказаної статті, крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказані норми регулюють відносини саме між виконавцем/виробником та споживачем житлово-комунальних послуг, тоді як було вже зазначено судом, договір, який є предметом розгляду, регулює відносини між виробником (позивачем) та виконавцем (відповідачем) послуг, а не споживачем.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності у відповідача за зустрічним позовом статусу споживача послуг з вивезення побутових відходів в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме: того, що відповідач за зустрічним позовом є власником (балансоутримувачем) житлового або нежитлового фонду, та має намір отримувати відповідну послугу для забезпечення власних потреб та умов проживання та перебування у жилих і нежилих приміщеннях.

Крім того, відповідно до ч. 2 статті 26 вказаного закону були внесені зміни (доповнено другим реченням) Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розрахунків за житлово-комунальні послуги" від 05.07.2011, тоді як договір № 34-5 був укладений 29.06.2010 року.

Так само, п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008 року, було викладено у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 541 від 25.05.2011 року, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Тоді як для визнання договору недійсним необхідно встановити факт невідповідності умов договору нормативно-правовим актам, які були чинні саме у момент його укладення.

Суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на те, що тарифом на послугу з вивезення побутових відходів не передбачено компенсації витрат, які встановлені у п. 2.4 договору № 34-5, оскільки вказаним пунктом договору сторонами врегульовано порядок надання відповідачем послуг зі збору та обліку платежів від безпосередніх споживачів комунальних послуг та їх оплати (відшкодування витрат), а не сам тариф за оплату послуг, які надаються позивачем відповідачу щодо вивезення побутових відходів.

Також, важливим є той факт, що спірні 4 % компенсаційних витрат не є додатковою чи окремою оплатою послуг за договором, і сам позивач за зустрічним позовом на це не вказує, а вартість цих компенсаційних витрат охоплюється вартістю послуг за договором, і позивач за зустрічним позовом взагалі не веде мову про їх невідповідність затвердженим в установленому порядку тарифам.

Щодо тверджень позивач про укладення договору (у редакції протоколу розбіжностей) з перевищенням повноважень, оскільки за п. 5.2.1 статуту комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100 000,00 грн., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.2.1 статуту комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", підприємство має право укладати договори та угоди, відповідно до законодавства України, з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, окремими громадянами, як в Україні, так і за її межами. Правочини на суму, що перебільшують 100 000,00 грн. погоджуються з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Норми ч. 1 статті 33 ГПК України встановлюють обов'язком кожної сторони з доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем за зустрічним позовом жодним чином не доведено своїх посилань в описаній частині, оскільки до матеріалів справи не приєднано примірник статуту та не подано будь-яких документів, якими підтверджується факт перевищення директором комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" повноважень на підписання договору і протоколу розбіжностей до нього.

При цьому, поданий позивачем лист Департаменту комунальної власності мста Києва № 062/12/90-623 від 23.01.2015 не може вважатися відсутністю необхідного за п. 5.2.1 статуту позивача погодження, оскільки запит, у відповідь на який складався такий лист, суду подано не було і суду невідома суть запитуваної інформації. Так, у вказаному листі написано, що за період з 29.06.2010 року по 17.12.2014 року звернень від підприємства стосовно погодження правочинів до Департаменту не надходило, що не є достовірним доказом того, що договір № 34-5 від 29.06.2010 року про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних не було погоджено Головним управлінням комунальної власності м. Києва, не дивлячись на його виконання обома сторонами правочину.

Більше того, договір сторін був погоджений належним чином, оскільки містить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з відміткою "погоджено" на своїй титульній сторінці.

У статті 181 ГК України вказується, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що протокол розбіжностей до договору № 34-5 підписаний уповноваженими представникам сторін і не є додатком чи додатковою угодою до договору, а є формою погодження договірних прав та обов'язків сторін, тобто, самим договором, тому і не потребує окремого погодження Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Крім того, безпідставними є посилання позивача за зустрічним позовом на відсутність у відповідача ліцензії на провадження фінансової діяльності, якою, на думку позивача, є діяльність щодо надання послуг з обліку та збору платежів (відшкодування відповідних витрат (п. 2.4 договору в редакції протоколу розбіжностей).

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 статті 4 вищезазначеного закону визначено перелік послуг, які вважаються фінансовими.

Проте, суд приходить до висновку, що надання відповідачем за зустрічним позовом послуг позивачу за зустрічним позовом щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, що врегульовано п. 2.4 договору № 34-5 в редакції протоколу розбіжностей, не містить ознак фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Закон України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" так само не передбачає, що надання відповідних послуг є видом господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про порушенням відповідачем за зустрічним позовом господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) при укладенні договору, а саме відсутності в установчих документах відповідача такого виду господарської діяльності як надання послуг щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, (що передбачено п. 2.4 договору № 34-5 в редакції протоколу розбіжностей), суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) , як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

З огляду на те, що законом закріплено принцип загальної (універсальної) правоздатності юридичних осіб та послуги, які надаються відповідачем не є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензування, то сам лише факт відсутності у статуті відповідача такого виду діяльності жодним чином не впливає на право відповідача її здійснювати.

Відповідно до статті 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з п. 2 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення ч.ч. 2, 3 статті 180 ГК України передбачають, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року, не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013).

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи які свідчать про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності підстав для визнання договору в частині п. 2.4 договору № 34-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 в редакції протоколу розбіжностей недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за зустрічним позовом - покладається на відповідача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст. 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 23; ідентифікаційний код 33745659) на користь комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик" (01024, м. Київ, вулиця Лютеренська, будинок 28/19, ідентифікаційний код 35534430) заборгованість у розмірі 200 429 (двісті тисяч чотириста двадцять дев'ять) грн. 36 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 008 (чотири тисячі вісім) грн. 79 коп.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

5. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

6. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 23.03.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий