ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.03.15р. Справа № 904/1125/15

За позовом Прокурора м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради Дніпропетровської області в особі Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Житлово-будівельного кооперативу "Восток-12" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором № 191 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару від 06.06.2004 в загальному розмірі 43 301 грн. 53 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від прокурора: Каюк М.С. - прокурор відділу (наказ № 101к від 14.01.2015)

відпозивача-1: не з'явився

від позивача-2: Цвіркун С.О. - юрисконсульт (довіреність № 4 від 30.12.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор м. Кривого Рога Дніпропетровської області звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовом в інтересах держави в особі Криворізької міської ради Дніпропетровської області (далі-позивач-1) в особі Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі-позивач-2), в якому просить суд стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Восток-12" (далі-відповідач) заборгованість за договором № 191 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару від 06.06.2004 в загальному розмірі 43 301 грн. 53 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

36 864 грн. 43 коп. основний борг;

1 327 грн. 50 коп. - пеня;

4 507 грн. 22 коп. - інфляційні втрати;

602 грн. 38 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 191 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару від 06.06.2004 в частині проведення вчасних та повних розрахунків за спожиту в період з 01.12.2013 по 31.12.2014 теплову енергію у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 36 864 грн. 43 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 3.3. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 15.02.2014 по 31.01.2015 в сумі 1 327 грн. 50 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за період прострочення з лютого 2014 року по грудень 2014 року втрати від інфляції у сумі 4 507 грн. 22 коп., а також за період прострочення з 15.01.2014 по 31.01.2015 3% річних у сумі 602 грн. 38 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 05.03.2015.

Прокурор у судовому засіданні виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник позивача-2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги прокурора та просив суд їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача 05.03.2015 у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав.

Так, ухвалою суду від 05.03.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 19.03.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі. Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засіданні 19.03.2015 повторно не з'явився, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 18.03.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 50086, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 72-А, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду.

Позивач-1 також належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням № 998 707), яке повернулося до суду з відміткою про отримання позивачем 13.03.2015 поштового відправлення з ухвалою суду від 05.03.2015.

Так, слід зазначити, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 05.03.2015 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представників позивача-1 та відповідача, оскільки відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином: ухвали суду 17.02.2015 та від 05.03.2015 були надіслані на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 18.03.2015.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Оскільки неможливість присутності в судовому засіданні представника відповідача документально підтверджена не була, а надані прокурором та позивачем-2 матеріали справи є достатніми та дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача-2 та прокурора,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини першої статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною 1 згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 статті 121 Конституції України на органи прокуратури покладено обов'язок представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

У відповідності до статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру", підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У вказаній статті також передбачено, що однією із форм представництва прокурором є звернення до суду з позовами (заявами, поданнями).

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з частковою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; зазначає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Держава зацікавлена в належній поведінці суб'єктів цивільних правовідносин, які вона закріпила в законах та інших нормативно-правових актах. Оскільки Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" створене відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування" та власником майна якого є територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради, невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором завдає істотної шкоди інтересам держави, а саме, в особі органу місцевого самоврядування - Криворізької міської ради.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України прокурор є самостійним учасником судового процесу.

Згідно із частинами 1, 5 статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Формою цього представництва є, зокрема, участь у розгляді судами справ.

Системний правовий аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що прокурор правомірно звернувся до суду за захистом порушеного права позивача.

У статті 29 Господарського процесуального кодексу України визначено повноваження прокурора як учасника судового процесу у позовному провадження.

Так, прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

В даному випадку позиція прокурора і позивача-2 стосовно заявлених позовних вимог є одностайна - розглядати справу по суті. Позивач-2 у повному обсязі підтримує заявлені прокурором позовні вимоги про стягнення з відповідача 43 301 грн. 53 коп. заборгованості, тобто має місце безумовне волевиявлення позивача-2 задовольнити матеріально-правову вимогу прокурора в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

З приводу позовних вимог прокурора суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

06.06.2004 між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі-постачальник, позивач-2) та Житлово-будівельним кооперативом "Восток-12" (далі-споживач, відповідач) було укладено договір № 191 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару (далі-договір) (а.с.11-12), відповідно до умов якого постачальник відпускає споживачу теплову енергію в гарячій воді на потреби опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару на технологічні потреби, а споживач оплачує отриману теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в строки, передбачені договором (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 6.1. договору він діє з 01 червня 2004 року по 31 грудня 2005 року та вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не надійде заява однієї зі сторін про відмову від цього договору або його перегляд. За заявою однієї зі сторін про розірвання договору за один місяць і відсутності заборгованості споживача договір може бути розірваний. При наявності заборгованості за споживачем, нарахування за договором припиняються, а договір не розривається до повного погашення заборгованості.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений договір № 191 від 06.06.2004 за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Приписами статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 1.2. договору при його виконанні сторони керуються діючим законодавством України, діючими "Правилами користування тепловою енергією", Правилами технічної експлуатації теплоспоживчих установок теплових мереж, рішеннями Виконавчого комітету Криворізької міської ради та іншими законодавчими актами.

Постачальник відпускає споживачу теплову енергію на об'єкти, зазначені в таблиці №2 відповідно до встановленого плану теплоспоживання з 01 червня 2004 року по 31 грудня 2005 року (див. таблиця № 1 та № 2, акт межі розподілу як невід'ємні частини договору). Оплата здійснюється з моменту вказаного періоду дії договору (пункт 1.3. договору).

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. договору облік споживання теплової енергії здійснюється згідно приладів обліку або розрахунковим способом за їх відсутності. Щомісячна сума оплати по договору коригується з урахуванням фактичної середньомісячної температури зовнішнього повітря, кількості днів та годин роботи.

За змістом пункту 4.2. договору, теплова енергія відпускається споживачу в кількості згідно даних таблиці № 2, у вигляді гарячої води та (або) пари на такі потреби:

- опалення і вентиляція - період опалювального сезону;

- гаряче водопостачання - протягом року, за виключенням ремонтного періоду;

- технологічні потреби;

- кондиціювання повітря.

На виконання умов договору позивачем відпускалась теплова енергія у відповідності до щорічних розпоряджень виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області "Про початок та закінчення опалювального періоду" та до визначених пунктом 4.2. періодів, що підтверджується наступними актами:

- Акт № 100, складений про те, що 06.10.2013 був поданий теплоносій за адресою вул.О. Брозовського, 72-А;

- Акт № 399, складений про те, що 25.03.2014 було припинено подачу теплоносія за адресою вул. О. Брозовського, 72-А т/к 238 опломбовано по ц/о;

- Акт № 659, складений про те, що 25.10.2014 був поданий теплоносій на систему центрального опалення за адресою вул. О. Брозовського, 72-А.

Тарифи на теплову енергію передбачені:

- постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 1844 від 14.12.2010 "Про затвердження тарифів на теплову енергію КПТМ "Криворіжтепломережа", які складають 269 грн. 50 коп. за 1 Гкал (з ПДВ);

- постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 320 від 08.04.2014 "Про встановлення тарифу на теплову енергію для потреб населення КПТМ "Криворіжтепломережа", який складає з 07 липня 2014 року 414 грн. 90 коп. грн. за 1 Гкал (з ПДВ).

На виконання умов договору Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" здійснило поставку теплової енергії Житлово-будівельному кооперативу "Восток-12" за період з 01.12.2013 по 31.12.2014 року на загальну суму 86 010 грн. 48 коп. та, відповідно, позивачем-2 були виставлені відповідачу наступні рахунки-фактури:

- рахунок-фактура № 191 від 31.10.2013 на суму 4 551 грн. 36 коп. (а.с.18);

- рахунок-фактура № 191 від 30.11.2013 на суму 6 399 грн. 18 коп. (а.с.19);

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2013 на суму 11 302 грн. 35 коп. (а.с.20);

- рахунок-фактура № 191 від 31.01.2014 на суму 12 904 грн. 14 коп. (а.с.21);

- рахунок-фактура № 191 від 28.02.2014 на суму 10 493 грн. 97 коп. (а.с.22);

- рахунок-фактура № 191 від 31.03.2014 на суму 5 404 грн. 15 коп. (а.с.23);

- рахунок-фактура № 191 від 30.11.2014 на суму 15 289 грн. 07 коп. (а.с.24);

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2014 на суму 19 666 грн. 26 коп. (а.с.25).

Згідно статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Також, законом визначений обов'язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

Вказане законодавче положення знайшло своє відображення у пункті 3.1. договору, в якому зазначено, що оплата за поставлену теплову енергію здійснюється споживачем щомісячно, самостійно, у грошовій формі, та іншими формами розрахунку за домовленістю сторін до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим. В іншому разі Постачальник має право без додаткового попередження зупинити повністю або обмежити частково подачу теплової енергії споживачу.

Згідно пункту 3.4. договору споживач здійснює передоплату у грошовій формі, у розмірі планового місячного споживання в строк до 20 числа кожного місяця.

Відповідачем зобов'язання в частині розрахунків за спожиту в період з 01.12.2013 по 31.12.2014 теплову енергію у встановлений договором строк порушувались, що призвело до утворення заборгованості перед позивачем-2 в сумі 36 864 грн. 43 коп.

Так, спожита теплова енергія була оплачена відповідачем лише частково наступним чином:

- рахунок-фактура № 191 від 31.10.2013 на суму 4 551 грн. 36 коп. - оплачений у повному обсязі;

- рахунок-фактура № 191 від 30.11.2013 на суму 6 399 грн. 18 коп. - оплачений у повному обсязі;

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2013 на суму 11 302 грн. 35 коп. - оплачений частково в сумі 2 660 грн. 54 коп., заборгованість за рахунком - 8 641 грн. 81 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 31.01.2014 на суму 12 904 грн. 14 коп. - оплачений частково в сумі 3 989 грн. 00 коп., заборгованість за рахунком - 8 915 грн. 14 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 28.02.2014 на суму 10 493 грн. 97 коп. - оплачений у повному обсязі;

- рахунок-фактура № 191 від 31.03.2014 на суму 5 404 грн. 15 коп. - оплачений частково в сумі 3 957 грн. 00 коп., заборгованість за рахунком - 1 447 грн. 15 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 30.11.2014 на суму 15 289 грн. 07 коп. - оплачений частково в сумі 9 730 грн. 00 коп., заборгованість за рахунком - 5 559 грн. 07 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2014 на суму 19 666 грн. 26 коп. - оплачений частково в сумі 7 365 грн. 00 коп., заборгованість за рахунком - 12 301 грн. 26 коп.

Отже, наявність вищевказаної суми боргу і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Так, матеріалами справи підтверджується належне виконання своїх зобов'язань за спірним договором позивачем-2, в свою чергу відповідачем вони систематично порушувались, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість з оплати наступних рахунків:

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2013 на суму 11 302 грн. 35 коп., заборгованість за рахунком - 8 641 грн. 81 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 31.01.2014 на суму 12 904 грн. 14 коп., заборгованість за рахунком - 8 915 грн. 14 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 31.03.2014 на суму 5 404 грн. 15 коп., заборгованість за рахунком - 1 447 грн. 15 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 30.11.2014 на суму 15 289 грн. 07 коп., заборгованість за рахунком - 5 559 грн. 07 коп.;

- рахунок-фактура № 191 від 31.12.2014 на суму 19 666 грн. 26 коп., заборгованість за рахунком - 12 301 грн. 26 коп.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати спожитої теплової енергії (пункт 3.1. договору) господарський суд встановив, що строк оплати за переліченими вище рахунками-фактурами є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги прокурора в частині стягнення основного боргу в сумі 36 864 грн. 43 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно у пункті 3.3. договору сторони погодили, що якщо споживач, що є суб'єктом іншого сектора господарювання економіки та не здійснив оплату за надану теплову енергію в строк, встановлений пунктом 3.1. договору, він несе відповідальність на підставі пунктів 4-7 статті 231 Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем-2 його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем в сумі 1 327 грн. 50 коп. Отже, позивач-2 розрахував, а прокурор просить стягнути пеню, згідно доданого розрахунку, за прострочення оплати рахунків:

- від 31.01.2014 за період прострочення з 15.02.2014 по 15.08.2014 в сумі 802 грн. 12 коп.;

- від 31.03.2014 за період прострочення з 15.04.2014 по 15.10.2014 в сумі 160 грн. 26 коп.;

- від 30.11.2014 за період прострочення з 15.12.2014 по 31.01.2015 в сумі 204 грн. 70 коп.;

- від 31.12.2014 за період прострочення з 15.01.2015 по 31.01.2015 в сумі 160 грн. 42 коп.

Дослідивши здійснений позивачем-2 розрахунок, що доданий прокурором до позовної заяви, судом встановлено, що при визначенні періоду прострочення за рахунком-фактурою № 191 від 30.11.2014 позивачем-2 не було враховано, що останній день строку для оплати припадає на вихідний день, а отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 15.12.2014, а отже періодом прострочення за вказаним рахунком є період з 16.12.2014 по 31.01.2015, з урахуванням меж, визначених позивачем-2. Отже, доданий прокурором до позовної заяви розрахунок пені визначається судом в цій частині не обґрунтованим.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем-1 у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом визначено, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача складає 1 323 грн. 23 коп., а саме:

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.01.2014, період прострочення з 15.02.2014 по 15.08.2014, пеня складає 802 грн. 12 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.03.2014, період прострочення з 15.04.2014 по 15.10.2014, пеня складає 160 грн. 26 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 30.11.2014, період прострочення з 16.12.2014 по 31.01.2015, пеня складає 200 грн. 43 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.12.2014, період прострочення з 15.01.2015 по 31.01.2015, пеня складає 160 грн. 42 коп.

Отже, суд вважає, що вимоги прокурора щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 1 323 грн. 23 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за спожиту теплову енергію у строки, визначені умовами договору, прокурором на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 4 507 грн. 22 коп. та 3% річних в сумі 602 грн. 38 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до здійсненого позивачем-2 розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем-2, та заявлених прокурором з нього сум до стягнення, та встановлено, що він не відповідає вимогам закону, оскільки позивачем застосовані помилкові значення індексу інфляції, а отже розрахунок визнається судом в цій частині необґрунтованим.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем-1 у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом визначено, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача складає 4 275 грн. 39 коп., а саме:

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.12.2014, період нарахування інфляційних втрат з лютого 2014 року по грудень 2014 року, інфляційні втрати складають 1 895 грн. 81 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.01.2014, період нарахування інфляційних втрат з березня 2014 року по грудень 2014 року, інфляційні втрати складають 2 128 грн. 67 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.03.2014, період нарахування інфляційних втрат з травня 2014 року по грудень 2014 року, інфляційні втрати складають 250 грн. 91 коп.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 4 275 грн. 39 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України прокурор просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 602 грн. 38 коп., відповідно до здійсненого позивачем-2 розрахунку.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем-2, та заявлених прокурором з нього сум до стягнення, та встановлено, що в ньому допущені помилки аналогічні тим, що визначені судом у розрахунку пені.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем-1 у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом визначено, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача складає 601 грн. 92 коп., а саме:

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.12.2013, період прострочення з 15.01.2014 по 31.01.2015 3% річних складають 271 грн. 33 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.01.2014, період прострочення з 15.02.2014 по 31.01.2015 3% річних складають 257 грн. 20 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.03.2014, період прострочення з 15.04.2014 по 31.01.2015 3% річних складають 34 грн. 73 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 30.11.2014, період прострочення з 16.12.2014 по 31.01.2015 3% річних складають 21 грн. 47 коп.;

- за рахунком-фактурою № 191 від 31.12.2014, період прострочення з 15.01.2015 по 31.01.2015 3% річних складають 17 грн. 19 коп.

При цьому, після власного розрахунку 3% річних в межах зазначених позивачем-2 періодів, суд вважає, що вимоги прокурора щодо стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 601 грн. 92 коп.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги в цілому визнаються судом обґрунтованими, але такими, що підлягають частковому задоволенню, з підстав, що описані вище.

Щодо сплати та стягнення судового збору по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн. 00 коп.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 43 301 грн. 53 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 1 827 грн. 00 коп. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Так, частиною 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень (пункт 11).

Відповідно до частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1 827 грн. 00 коп. покладається на відповідача у повній сумі як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, та стягується з останнього в доход Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 2, 4-5, 12, 29, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Восток-12" (50086, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 72-А; ідентифікаційний код 23065982) на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, 9; ідентифікаційний код 03342184) 36 864 грн. 43 коп. - основного боргу, 1 323 грн. 23 коп. - пені, 4 275 грн. 39 коп. - інфляційних втрат, 601 грн. 92 коп. - 3% річних.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Восток-12" (50086, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 72-А; ідентифікаційний код 23065982) в доход Державного бюджету України в особі Управління Державної Казначейської Служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області (49027, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, буд. 7; , р/р 3005 в ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, МФО 805012, КБКД 22030001, призначення платежу "Судовий збір, код 03499891, Пункт 2.1") 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко