КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа№ 910/18841/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача за первісним позовом: ОСОБА_2 - представник за довіреністю ВТТ № 909642 від 13.07.2014

від відповідача за первісним позовом: Олєйніков Є. В. - представник за довіреністю від 20.11.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014

у справі № 910/18841/14 (суддя Стасюк С. В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД»

про стягнення 61 630,93 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Первісний позов заявлено про стягнення основного боргу в сумі 52 480 грн. за надані за договором про надання послуг від 09.08.2012, але неоплачені послуги, 3 % річних в сумі 2 381,01 грн. та збитки від інфляції в сумі 6 792,92 грн.

Зустрічний позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про надання послуг від 09.08.2012 як такого, що укладений з боку позивача за зустрічним позовом заступником генерального директора ОСОБА_5, який діяв з перевищенням наданих йому повноважень.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2014, повний текст якого складений 24.12.2014, у справі № 910/18841/14 позовні вимоги за первісним позовом задоволені частково, до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом присуджено 52 480 грн. основного боргу, 2381,01 грн. 3 % річних та 6 596,22 грн. збитків від інфляції, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом грнутується на тому, що позивачем за первісним позовом належним чином доведений факт надання відповідачу за зустрічним позовом послуг за спірним договором на заявлену до стягнення суму та факт невиконання відповідачем за первісним позовом свого обов'язку по оплаті вказаних послуг, проте позивач за первісним позовом припустився помилок при розрахунку суми збитків від інфляції.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для недійсності спірного договору позивач за зустрічним позовом визначив те, що оспорюваний договір був укладений заступником генерального директора ОСОБА_5 з перевищенням повноважень, оскільки генеральний директор ТОВ «Компанія МТД» не делегував йому повноважень на підписання договору та не видавав відповідної довіреності, проте з матеріалів справи вбачається, що спірний договір з боку ТОВ «Компанія МТД» підписано та скріплено печаткою саме генеральним директором ОСОБА_6

Також суду першої інстанції зазначив про те, що позивачем за зустрічним позовом було вчинено наступне схвалення спірного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання робіт до спірного договору та виписками з банківського рахунку, які свідчать про перерахування позивачем за зустрічним позовом грошових коштів на виконання спірного договору.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014 по справі № 910/18841/14 та прийняти нове рішення, згідно до якого відмовити позивачу за первісним (відповідачу за зустрічним позовом) у задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов.

В апеляційній скарзі ТОВ «Компанія МТД» вказує на те, що висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір підписаний генеральним директором ТОВ «Компанія МТД» ОСОБА_6, спростовуються підписаними актами здачі-прийняття послуг до вказаного договору, які підписані заступником генерального директора ОСОБА_5 (що не заперечувалось позивачем за первісним позовом), підпис якого на вказаних актах співпадає з підписом, який міститься на спірному договорі.

Також, ТОВ «Компанія МТД» зауважило на тому, що посилання на спірний договір у графі «призначення платежу» як на підставу платежу на спірний договір а також на акти приймання робіт відсутні, а отже, суд першої інстанції помилково послався на вказані виписки як на доказ схвалення спірного договору.

Ухвалою від 31.01.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Новіков М.М., судді Мартюк А.І., Зубець Л.П. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Розпорядженням керівника апарату від 23.02.2015 № 09-52/212/15, у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) у справі Новікова М.М. на лікарняному та відповідно до підпункту 3.1.13 пункту 3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/18841/14.

Згідно з довідкою за підписом керівника апарату суду про повторний автоматичний розподіл справи №910/18841/14 між суддями від 23.02.2015, справу №910/18841/14 призначено судді-доповідачу Калатай Н.Ф.

Ухвалою від 24.02.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н. Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» прийнято до свого провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача за первісним позовом апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

09.08.2012 позивач за первісним позовом (далі Особа) як виконавець та відповідач за первісним позовом (далі Товариство) як замовник уклали договір про надання послуг (далі Договір) (а.с. 10-11), відповідно до умов якого Особа зобов'язалась надати кімнати для тимчасового проживання працівників замовника у кількості 10 людей з 09.08.2012.

У розділі 2 сторони визначити права та обов'язки Товариства, до яких, серед іншого, віднесені й:

- обов'язок проводити оплату за надані для проживання койко-місця за договірною ціною, погодженою сторонами в розмірі 40 грн. за одно койко-місце за добу (п. 2.3);

- обов'язок проводити оплату в безготівковій формі по факту проживання за кожний календарний місяць проживання шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Особи, зазначений в Договорі, протягом 7-10 календарних днів після закінчення поточного місяця (п. 2.5);

- обов'язок щомісячно - на протязі п'яти робочих днів з моменту закінчення поточного місяця підписувати акти приймання-передачі наданих послуг(п. 2.9).

Як слідує з матеріалів справи, на виконання умов Договору Особою за період з 09.08.2012 по 25.11.2012 надано Товариству послуг на загальну суму 123 470 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями актів здачі-прийняття виконаних робіт (послуг): № 1 за період з 09.08.2012 року по 31.08.2012 року на суму 20 920 грн., № 2 за період з 01.09.2012 по 30.09.2012 на суму 40 960 грн., № 3 за період з 01.10.2012 по 31.10.2012 на суму 43 820 грн. та № 4 за період з 01.11.2012 по 25.11.2012 на суму 17 700 грн. (а.с. 12-15). Вказані акти скріплені відбитком печатки Товариства.

З наявної в матеріалах справи виписки з банківського рахунку Особи (а.с. 16-18) слідує, що Товариство в період з 23.08.2012 по 07.12.2012 перерахувало Особі грошові кошти в сумі 70 920 грн. з призначенням платежу: за харчування та проживання за договором № 01-8-12 від 01.08.2012.

Товариство в апеляційній скарзі заперечує проти того, що вказані кошти були ним сплачені саме за умовами Договору, проте колегія суддів вважає такі посилання безпідставними, оскільки Товариством не надано як доказів укладення між сторонами 01.08.2012 будь-якого іншого договору, предметом якого було б надання Особою Товариству послуг з харчування або проживання, так і доказів того, що вказані кошти ним були перераховані помилково і ним вчинялись відповідні дії щодо їх повернення.

Особа проти наявності іншого ніж спірний Договір також заперечує.

Отже, неоплаченими за Договором залишились послуги на загальну суму 52 550 0).

Водночас, як слідує з матеріалів справи, Особа при зверненні до суду з цим позовом визначила розмір заявленої до стягнення з відповідача суми основного боргу на рівні 52 480 грн., що на 70 грн. менше за суму, право на стягнення якої він має.

Проте, враховуючи, що визначення ціни позову є правом позивача, колегія суддів розглядає позовні вимоги за первісним позовом про стягнення основного боргу саме в заявленому Особою до стягнення розмірі, тобто в сумі 52 480 грн.

З матеріалів справи слідує, що сторонами 26.11.2012 було підписано акт звірки (а.с. 22), в якому сторони погодили, що заборгованість Товариства перед Особою за надані послуги по проживанню робітників Товариства складає 72 480 грн.

З метою отримання спірної заборгованості, 29.07.2013 Особа звернулась до Товариства з претензією (а.с. 19-20), в якій просила перерахувати заборгованість за Договором в сумі 52 480 грн. на вказаний у претензії рахунок та повідомила, що у випадку невиконання претензії в місячний термін заборгованість буде стягуватись у примусовому порядку рішенням господарського суду. На доказ направлення вказаної претензії до матеріалів додано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 048 з відміткою про отримання її Товариством 09.08.2013 (а.с. 21).

На вказану претензію Товариство не відповіло, заборгованість не погасило, наслідком чого стало звернення Особи до суду з первісним позовом.

Водночас Товариство звернулось до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати Договір недійсним з посиланням на те, що його підписано заступником генерального директора ОСОБА_5 , який при укладенні Договору діяв з перевищенням наданих йому повноважень.

З огляду на обставини справи, колегія суддів вважає за доцільне спочатку розглянути по суті зустрічний позов.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

За своєю організаційно-правовою формою Товариство відноситься до товариств.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно ч. 1 ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Відповідно до ст. 88 ЦК України у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом.

Згідно зі ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи, до яких відносяться загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства, юридична особа здійснює діяльність через свої органи, компетенція, порядок створення, функціонування яких визначається установчими документами юридичної особи, тобто, в даному випадку, компетенція органів управління Товариства визначається його статутом.

Згідно з п. 9.18 Статуту Товариства виконавчим органом Товариства є Дирекція, що призначається Загальними зборами учасників та здійснює оперативне керівництво поточною діяльністю Товариства. Дирекція Товариства складається з членів Дирекції та очолюється Генеральним директором.

Відповідно до п. 9.20 Статуту Товариства генеральний директор Товариства, серед іншого, має право укладати будь-які угоди (за виключенням таких, укладення яких потребує згоди Зборів учасників (Договір не відноситься до таких угод - примітка суду).

З наявної в матеріалах справи копії Протоколу № 1 Загальних зборів учасників Товариства від 09.06.2011 (а.с. 91) слідує, що Загальними зборами учасників Товариства продовжено повноваження Генерального директора Товариства ОСОБА_6

Зі змісту Договору слідує, що його підписано ОСОБА_6., тобто особою, яка станом на дату укладення Договору обіймала посаду Генерального директора Товариства.

Товариство у зустрічному позові зазначає, що Договір фактично був підписаний не ОСОБА_6., а заступником генерального директора ОСОБА_5

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Жодних доказів на підтвердження таких обставин Товариством не надано, а відтак, колегія суддів вважає такі посилання Товариства безпідставними.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що відповідно до ст. 207 ЦК України в редакції, яка діяла станом на дату підписання Договору, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, що скріплюється печаткою.

Представник Товариства, заперечуючи справжність підпису керівника на Договорі, жодним чином не заперечив проти справжності відбитку печатки, яка міститься на спірному Договорі.

Доказів про те, що печатка відповідача вибула з його володіння в результаті злочинних дій третіх осіб, суду не надано.

Враховуючи, що печаткою юридичної особи завіряється підпис уповноваженої особи, колегія суддів вважає доведеним, що договір від імені Товариство підписано уповноваженою особою.

Крім того, колегія суддів зазначає про наступне.

Частиною 1 ст. 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Як встановлено судом, на виконання Договору Товариство перераховувало Особі грошові кошти, що є належним доказом схвалення ним Договору, а отже, навіть у випадку підписання Договору з боку Товариства не Генеральним директором Товариства ОСОБА_6., а заступником генерального директора ОСОБА_5, вказана обставина не може вважатися підставою для визнання Договору недійсним.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову з підстав, зазначених Товариством у зустрічному позові. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо первісного позову слід зазначити таке.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у Товариства заборгованості за надані Особою за умовами Договору послуги на заявлену до стягнення суму 52 480 грн.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг, до яких за своєю правовою природою відноситься Договір, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що факт наявності у Товариства заборгованості перед Особою за надані за Договором послуги на загальну суму 52 480 грн. належним чином доведений і Товариством не спростований, позовні вимоги Особи про стягнення з Товариства основного боргу на заявлену до стягнення суму підлягають задоволенню в повному обсязі. Рішення суду першої інстанцій в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог Особи про стягнення з Товариства 3 % річних в сумі 2 381,01 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги Особи про стягнення з Товариства 3 % річних в сумі 2 381,01 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком Особи. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з Товариства збитків від інфляції в сумі та збитки від інфляції в сумі 6 792,92 грн. слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, Особа нараховує збитки від інфляції за період з січня 2013 року по липень 2014 року, що є законним правом Особи, проте, розраховуючи суму збитків від інфляції, Особа не врахувла індекси інфляції за місяці, де вони становлять менше одиниці, коли мала місце дефляція, що суперечить вимогам ст. 625 ЦК України, де вказано, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватись за весь час прострочення.

Поняття дефляції наведене в Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін", затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 N 519, та у Методиці розрахунку базового індексу споживчих цін", затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 N 265, згідно яких розраховується індекс споживчих цін, тобто індекс інфляції.

Дефляція - це - зниження загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. (на відміну від інфляція - зростання)

Вказані методики базуються на загальних вимогах Конвенції 160 Міжнародної організації праці 1985 року (статті 12), "Резолюції щодо індексів споживчих цін", прийнятій на 17-ій Міжнародній конференції статистиків праці (2003) та спільному документі МОП, МВФ, ОЕСР, Євростату, ООН та Світового банку "Керівництво щодо індексу споживчих цін. Теорія та практика" (2004).

У відповідності до зазначених нормативно-правових актів розрахунок індексу споживчих цін за квартал, за період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів.

Саме такий спосіб розрахунку інфляційних запропонований судам у Листі ВС України від 03.04.97 г. № 62-97р Рекомендации относительно порядка применения индексов инфляции при рассмотрении судебных дел.

При цьому виключення з цього ланцюга одного чи декількох індексів з тих підстав, що вони свідчать про дефляцію (тобто зменшення вартості грошей, що мале місце протягом одного чи декількох періодів) протягом певного періоду (періодів), не передбачається, оскільки штучне втручання в процес формування рівня інфляції призведе до того, що на певний момент часу цей рівень не буде відповідати дійсному.

Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом, і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, - будь-то позивач, відповідач чи суд, тому інфляційні втрати мають розраховуватись з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції.

Зазначена правова позиція викладена у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», яким, зокрема, визначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 N 62-97р), а також у постанові Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно з п. 3.2 якої до розрахунку індексу інфляції мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За таких обставин, суд першої інстанції, перерахувавши заявлену Особою до стягнення суму інфляційних втрат з урахуванням всіх індексів інфляції спірного періоду, правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з Товариства збитків від інфляції частково, в сумі 6 596,22 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Особою належним чином доведено обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, Товариство вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростувало, належних доказів на підтвердження обставин, на які посилається у зустрічному позові не надало.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014 у справі № 910/18841/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014 у справі № 910/18841/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014 у справі № 910/18841/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18841/14.

Повний текст постанови складено: 20.03.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха