ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року Справа № 925/1268/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Демидової А.М., Воліка І.М. (доповідача), Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуКанівського комунального підприємства теплових мереж
на рішеннявід 08.10.2014
господарського суду Черкаської області
та на постанову від 19.11.2014
Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 925/1268/14
господарського суду Черкаської області
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
доКанівського комунального підприємства теплових мереж
простягнення 6908195,00 грн.
В судове засідання прибули представники сторін:
позивачаСіндряков О.С. (дов. від. 18.04.2014 № 14-104);
відповідачаГаннисик О.Ю. (дов. від 03.02.2015 № 80);
ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду з позовом до Канівського комунального підприємства теплових мереж (надалі - відповідач) про стягнення 5291398,84 грн. боргу, 470247,69 грн. пені, 932316,61 грн. інфляційних, 214231,86 грн. 3 % річних, у зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 13/3181-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 щодо повної та своєчасної оплати поставленого природного газу (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог за вих. № 14/2-202 від 07.10.2014).

Рішенням господарського суду Черкаської області від 08.10.2014 у справі № 925/1268/14 (суддя Гура І.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 (колегія суддів: Гончаров С.А. - головуючий, судді - Самсін Р.І., Скрипка І.М.), позов задоволено повністю; стягнуто з Канівського комунального підприємства теплових мереж на користь ПАТ НАК "Нафтогаз України" 5291398,84 грн. основного боргу, 470247,69 грн. пені, 932316,61 грн. інфляційних, 214231,86 грн. 3 % річних та 73080,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з постановленими судовими актами судів попередніх інстанцій, відповідач - Канівське комунальне підприємство теплових мереж звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що обставини справи були встановлені судом першої та апеляційної інстанцій на підставі неповного дослідження усіх обставин справи в їх сукупності, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржувани судових актів.

Позивач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу відповідача до Вищого господарського суду України не надіслав, що не перешкоджає касаційному перегляду оскаржуваних судових актів.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши представників сторін та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 28.12.2012 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (Продавець) та Канівським комунальним підприємством теплових мереж (Покупець) укладений Договір купівлі-продажу природного газу № 13/3181-ТЕ-36 (надалі - Договір), за умовами якого Продавець (позивач) зобов'язався передати у власність Покупця (відповідача) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього Договору (п. 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору Продавець передає Покупцеві з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом 5944 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.): січень - 1255, лютий - 1185, березень - 994, квітень - 288, жовтень - 305, листопад - 732, грудень - 1185 тис. куб. м. Ціна за 1000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн. (п. 5.2. Договору)

Згідно з пунктом 5.5. Договору загальна вартість цього Договору на дату його укладення становить 6484904,00 грн., крім того ПДВ - 1296980,80 грн., разом з ПДВ - 7781884,80 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключного грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1.Договору).

У пункті 7.2. Договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується оплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов Договору позивач протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 5901,347 тис. куб. м. на загальну суму 7726043,46 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 22.01.2014 та 24.01.2014. Оплату за отриманий природний газ відповідач здійснював із порушенням встановлених договором строків та не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 08.10.2014 за ним рахується заборгованість у сумі 5291398,84 грн.

Позивач звертаючись до суду з позовом просить стягнути з відповідача прострочену заборгованість у сумі 5291398,84 грн., на яку відповідно до умов договору та вимог закону нараховано пеня у розмірі 470247,69 грн., інфляційні втрати у сумі 932316,61 грн. та 3 % річних у сумі 214231,86 грн.

Встановивши обставини щодо поставки позивачем природного газу та неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної оплати поставленого газу у строки встановлені договором, місцевий господарський суд, дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, оскільки неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань є підставою для застосування господарсько-правової відповідальності у вигляді пені та сплати інфляційних та 3% річних за порушення грошового зобов'язання, а тому здійснивши перевірку розрахунку позивача, та керуючись приписами ст. ст. 12, 19, 23 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", ст. ст. 193, 202, 218, 230, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 525, 526, 530, 549, 551, 625 Цивільного кодексу України, суд констатував відповідність розрахунку богру, пені, інфляційних та 3 % річних вимогам дійючого законодавства, тому позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Крім цього, судом встановлено, що 29.09.2014 між ГУ Державної казначейської служби України у Черкаській області (сторона перша), Департаментом фінансів Черкаської облдержадміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням виконавчого комітету Канівської міської ради (сторона третя), Канівським комунальним підприємством теплових мереж (сторона четверта) та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) укладений Договір № 449/30 про організацію взаєморозрахунків, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30. Відповідно до умов цього Договору, встановлено порядок проведення взаєморозрахунків, за яким Казначейство перераховує кошти стороні першій, сторона перша - стороні другій, сторона друга - третій, сторона третя - четвертій, сторона четверта перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 5291398,84 грн., у тому числі податок на додану вартість 881899,81 грн. для погашення заборгованості за природний газ за 2013 рік згідно з Договором № 13/3181-ТЕ-36 від 28.12.2012. Згідно з пунктом 10 даного Договору з метою його виконання сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору.

Водночас, місцевим господарським судом відхилено посилання відповідача на те, що з урахуванням умов Договору № 449/30 про організацію взаєморозрахунків від 29.09.2014 сторонами змінено строки оплати, оскільки підписання такого договору не припиняє господарського зобов'язання відповідно до ст. 203 Господарського кодексу України.

Апеляційний господарський суд погодився з такими висновками залишаючи рішення місцевого господарського суду без змін з тих же підстав. При цьому судом апеляційної інстанції також вказано на те, що Договір № 449/30 про організацію взаєморозрахунків від 29.09.2014 не звільняє відповідача від зобов'язання за Договором № 13/3181-ТЕ-36 купівлі-продажу газу від 28.12.2012, а субвенції з державного бюджету є лише способом компенсації недоотриманих ним коштів внаслідок різниці у тарифах.

Разом з тим, з такими висновками господарських судів попередніх інстанцій погодитись не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", обґрунтованим та законним рішення є тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, при цьому правильно витлумачив ці норми, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірний доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарських судів попередніх інстанцій, прийняті у даній справі, цим вимогам не відповідають.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Крім того, частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Водночас в ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що окремою та обов'язковою підставою (умовою) застосування до учасника господарських відносин відповідальності за порушення зобов'язання є наявність вини, яка, у розумінні вищевказаної норми, полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Встановивши обставини справи щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань з своєчасної оплати поставленого природного газу, судами не надано належної правової оцінки спірним правовідносинам з урахуванням умов Договору № 449/30 про організацію взаєморозрахунків від 29.09.2014, в якому сторони дійшли згоди, що заборгованість відповідача перед позивачем по Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3181-ТЕ-36 від 28.12.2012 становить 5291398,84 грн. та підлягає погашенню за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Поряд з цим, з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері купівлі-продажу газу виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійним організаціям та національними творчими спілками та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що провадять господарську діяльність в цій галузі, вбачається, що відповідач був позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за придбаний природний газ, що може свідчити про відсутність вини з боку відповідача, та що, в свою чергу, виключає застосування до нього штрафних санкцій у вигляді стягнення пені в силу статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, а відповідно до пункту 10 якого сторони погодили не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Враховуючи, що вказані обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи та не були в повному обсязі досліджені судом першої інстанцій, отже, рішення місцевого суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Апеляційний господарський суд переглядаючи справу, на вказані порушення норм матеріального та процесуального права не звернув уваги, чим припустився власних порушень, оскільки за імперативними приписами ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З огляду наведеного, рішення та постанову попередніх судових інстанцій не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону і вони підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду належить врахувати вище викладене та у відповідності до вимог закону постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Канівського комунального підприємства теплових мереж задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 та рішення господарського суду Черкаської області від 08.10.2014 у справі № 925/1268/14 скасувати.

Справу № 925/1268/14 направити на новий розгляд до господарського суду Черкаської області в іншому складі суду.

Головуючий, суддя А.М. Демидова

Судді : І.М. Волік

С.Р. Шевчук