РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №910/640/15-г

За позовом Заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави

в особі Київської міської ради;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ММК-04";

про визнання недійсним договору та повернення майна.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від прокуратури: Діброва А. С.. посвідчення № 015963 від 04.04.2013 р.;

Від позивача: Кохан А. І., представник,довіреність № 225-КР-1815 від 18.12.2014 р.;

Від відповідача: Баштовий В. І., представник, довіреність № б/н від 10.01.2015 р.;

Від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Заступник прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі позивача у поданій до господарського суду позовній заяві просить визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 18, № І, ІІ(групи приміщень №3) загальною площею 85,10 кв. м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві та зобов'язати відповідача повернути вищевказані приміщення територіальній громаді міста Києва в особі позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2015 року порушено провадження у справі № 910/640/15-г, розгляд справи призначено на 03.02.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 р. залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Голосіївську районну в місті Києві раду, розгляд справи відкладено до 12.02.2015 р.

Через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва 12.02.2015 р. представником відповідача було подана заява про застосування строків позовної заяви.

У судовому засіданні 12.02.2015 р. представники від прокуратури та від позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та у своєму письмовому відзиві проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог прокурора. Також відповідач вказує на те, що аналогічні позовні вимоги з тих самих підстав прокуратура Голосіївського району району м. Києва вже подавала в інтересах держави до Господарського суду міста Києва, про що у справі № 5011-40/1455-2012 було прийнято рішення про відмову у задоволенні вимог прокурора.

Представник від третьої особи у судове засіданні 12.02.2015 р. своїх повноважних представників не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, всебічно і повно перевіривши доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2005 року Голосіївською районною в місті Києві радою на підставі Закону України "Про державну програму приватизації", п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийнято рішення № 36/05 "Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації".

Згідно додатку 1 до вказаного рішення до переліку об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, входить приміщення площею 89, 1 кв. м. по вул. Тельмана, 3-Б у м. Києві, дозвіл на приватизацію якого надано відповідачу по справі.

На виконання зазначеного рішення, 27 березня 2006 року між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діяв від імені Голосіївської районної в місті Києві ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "ММК-04" було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 18, № № І, ІІ (групи приміщень № 3) загальною площею 85, 10 кв. м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві (надалі - договір купівлі-продажу), який був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. та зареєстрований в реєстрі під № 1760.

За умовами договору, продавець зобов'язався передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язувався прийняти майно, що орендувалось ним і знаходилось в м. Києві по вул. Тельмана, 3-Б, яке належало територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 734828, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 26.01.2006р., на підставі наказу 37-В від 26.01.2006р., зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 17.02.2006р., записаного в реєстровій книзі №129п-50 за реєстровим № 7682-П, вартістю 31 245, 30 грн.

На підставі вище вказаного рішення №36/05 від 30.06.2005р. 36 сесії ІV скликання Голосіївської районної в м. Києві ради та згідно наказу № 19 від 08.02.2006р. Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району "Про приватизацію нежилих приміщень, орендованих Товариством з обмеженою відповідальністю "ММК-04" за адресою: м. Київ, вул. Тельмана, 3 (літера Б)" нежилі приміщення з № 1 по № 18, № № І, ІІ (групи приміщень № 3) загальною площею 85, 10 кв. м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві підлягали приватизації шляхом викупу відповідачем.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень, який було укладено між відповідачем та Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва, нежилі приміщення з № 1 по № 18, № № І, ІІ (групи приміщень № 3) загальною площею 85, 10 кв. м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві, продані за ціну 170 208, 00 грн., яка складалась з вартості 141 840, 00 грн. та 20 % ПДВ - 28 368, 00 грн. (п. 4 договору).

На виконання умов договору купівлі-продажу, приміщення, які є об'єктом продажу, були передані відповідачеві, що підтверджується актом прийому-передачі нежилих приміщень від 16.05.2006р.

Заступник прокурора Голосіївського району м. Києва в своєму позові стверджує, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень укладався на підставі рішення №36/05 від 30.06.2005р. 36 сесії ІV скликання Голосіївської районної в м. Києві ради, яке визнане рішенням суду незаконним і яке скасовано, що відповідно є підставою для визнання договору купівлі-продажу нежилих приміщень по вул. Тельмана, 3-Б у м. Києві недійсним, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України), а відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Законодавством встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постановою пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року зазначено, відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК України, тощо).

Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що прокурор необґрунтовано стверджує про протиправність укладання спірного договору купівлі - продажу приміщення шляхом викупу від 27.03.2006 року, оскільки за його змістом вбачається що він укладений на підставі вільного волевиявлення, не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювальні законом інтереси громадян або суб'єктів господарювання, сторони досягли істотних його умов, а тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України він вважається укладеним, а саме, подія та прагнення сторін на його укладення відбулося.

Пунктом 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі - продажу, у визначені строки.

Згідно ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі - продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання договорів купівлі - продажу об'єкта приватизації ніж визначені наведеними статтями приватизаційне законодавство не містить.

Суд звертає увагу сторін спору, що органи приватизації, як органи публічної влади, мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для їх проведення актів, не погоджуючи своїх дій та рішень з покупцями, які не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність їх рішень та зобов'язані були дотримуватись встановлених умов та порядку приватизації. Таким чином, відповідач не мав можливості перевірити правильність рішень органів приватизації, як органів публічної влади.

З огляду на зазначене, наведені прокурором обставини не дають підстав для висновку про незаконність проведеної приватизації спірного майна, шляхом його викупу, та як наслідок не свідчать про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу такого майна недійсним, а тому в задоволенні позову в наведеній частині необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент укладання оскаржуваного договору) право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності відповідача на спірне майно підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.03.2006р., посвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 1760, а також актом прийому-передачі нежилих приміщень від 16.05.2006р.

Таким чином, оскільки, судом не встановлено наявності підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна, то підстави для задоволення позову в частині повернення вказаних приміщень у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради також відсутні.

Що стосується заявленого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог заступника прокурора Голосіївського району м. Києва, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача щодо спірного майна, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи та оцінивши всі надані учасниками судового процесу докази та пояснення в сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 10.03.2015 р.