ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 року Справа № 904/8578/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецової І.Л. (доповідач),

суддів: Герасименко І.М., Чус О.В.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Гайдай Р.В. представник, довіреність № 14/11/14 від 14.11.14;

від відповідача-1: Поліщук І.О. представник, довіреність № 13 від 08.01.15;

від відповідача-2: не з"явився,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. у справі №904/8578/14

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет", смт.Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області

до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю "Чиста планета", м.Дніпропетровськ

до відповідача-2 приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту", м.Київ

про визнання договору поруки від 21.10.2013р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. у справі №904/8578/14 (суддя Юзіков С.Г.) товариству з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ)"АТБ-маркет" відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки від 21.10.2013р.;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з того, що закон не встановлює обов"язкову участь або надання згоди основним боржником при укладенні договору поруки, якщо це не передбачено договором по основному зобов"язанню або прямо не заборонено спеціальними нормами, а також з спростування матеріалами справи стверджень позивача про фіктивність договору поруки, зокрема, частковим виконанням відповідачем-2 зобов"язань за цим договором;

-не погодившись з рішенням суду, ТОВ"АТБ-маркет" подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування господарським судом норм матеріального і процесуаль-ного права просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та задовольнити позовні вимоги;

- у поданій скарзі йдеться про невірний висновок господарського суду стосовно необов"язкової участі основного боржника при укладенні договору поруки, оскільки відповідно до п.8.18 договору поставки, сторони дійшли згоди про зобов"язання постачальника не передавати (не уступати) третім особам права вимоги за цим договором без попередньої письмової згоди покупця, про те, що договір поруки від 21.10.2013р., укладений між відповідачами по справі, не був спрямований саме на його реальне виконання, а був укладений з метою зміни підсудності спору про стягнення з ТОВ"АТБ-маркет" на користь ТОВ"Чиста планета" грошових коштів за договором поставки №41016 від 01.01.2012р., про те, що сума 1000грн., на яку був укладений спірний договір поруки абсолютно і явно не є співрозмірною із сумою 1848922грн.78коп. основного зобов'язання, яку ТОВ"Чиста планета" намагається стягнути з ТОВ"АТБ-маркет" у судовому порядку по справі №910/22283/14, тобто цілком очевидно, що укладення спірного договору поруки жодним чином не поліпшує захист прав та законних інтересів ТОВ"Чиста планета" по належному виконанню основного зобов"язання;

- відповідач-1 вважає рішення суду обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки договір поставки №41016 від 01.01.2012р., що був укладений між скаржником та ТОВ"Чиста планета" не містить заборони стосовно укладення договору поруки та необхідності отримання письмової згоди покупця, на те, що укладення між відповідачами договору поруки жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача, на те, що твердження скаржника щодо фіктивності договору поруки є необґрунтованими з підстав часткового виконання ТОВ"Чиста планета" зобов"язань за цим договором шляхом оплати вартості товару, поставленого ТОВ"АТБ-маркет" за договором поставки;

- відповідач-2 також заперечує проти апеляційної скарги, зазначаючи при цьому, що доводи ТОВ"АТБ-маркет" відносно порушення його прав є безпідставними, що договір поруки був частково виконаний сторонами та посилається на те, що при укладенні останнього жодна з передбачених ст.215 Цивільного кодексу України умов порушена не була;

- представник відповідача-2 в судове засідання не з"явився, на адресу апеляційного суду відповідачем-2 направлено клопотання про розгляд справи без присутності його представника за наявними матеріалами (а.с.145).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2012р. ТОВ"АТБ-маркет"(покупцем) та ТОВ"Чиста планета"(постачальником) укладено договір поставки №41016, відповідно до п.1.1 якого поста-чальник зобов'язався в порядку та строки, встановлені договором, виготовити та передати товар у власність покупця в певній кількості, відповідної якості та за узгодженою ціною, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором.

На підставі п.8.18 договору поставки постачальник зобов'язався не передавати (не уступати) третім особам права вимоги за цим договором без попередньої письмової згоди покупця.

21.10.2013р. приватним підприємством (далі-ПП)"Український інформаційний центр еколо-гічних технологій експертизи та аудиту" (поручителем) та ТОВ"Чиста планета" (кредитором) укладено договір поруки, відповідно до п.1.1 якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником - ТОВ"АТБ-маркет" зобов'язань відносно оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику за договором поставки №41016 від 01.01.2012р. (основним договором) на суму не більше 1000грн..

Згідно з п.п.2.1, 2.3 договору поруки поручитель зобов'язався виконувати за боржника зобов'язання останнього відносно оплати вартості товару, переданого кредитором боржнику на підставі основного договору. Всі права та обов'язки за основним договором залишаються у боржника.

П.п.3.1, 3.2 договору поруки встановлено, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару за основним договором. Сторони несуть передбачену чинним законодавством України відповідаль-ність за збитки, заподіяні одна одній у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за даним договором .

Згідно з п.п.4.1, 4.2 даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2015р.. Порука за даним договором діє до 31.12.2015р..

Матеріали справи свідчать також і про те, що платіжним дорученням №12 від 31.10.2014р. ПП"Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" перерахувало ТОВ"Чиста Планета" 600грн. як оплату заборгованості за договором поруки від 21.10.2013р. (а.с.57).

Предметом даного спору по справі є незгода позивача з укладеним між відповідачами 1 та 2 договором поруки від 21.10.2013, який останній просить визнати недійсним, посилаючись на його укладення без згоди боржника, що суперечить п.3 ст.203 та п.1 ст.215 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що законодавство, яке регулює правовідносини поруки не встановлює обов'язку одержання згоди боржника на укладення договору поруки з третьою особою, а тому відсутність такої згоди не є порушенням умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

На думку колегії суддів, вищевказана правова позиція місцевого господарського суду відповідає нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Ст.215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст.553, 554 названого Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Колегія суддів відзначає, що законодавством України не передбачено та зі змісту правовідносин поруки не випливає обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору.

Крім того, п.3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним. Згідно з п.1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 року за №01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Одночасно слід зазначити, що згідно з ч.1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У даному випадку, господарським судом цілком вірно зазначено, що твердження позивача про фіктивність договору поруки спростовуються представленим в матеріали справи платіжним дорученням №12 від 31.10.2014р., яке свідчить про часткове виконання відповдіачем-2 зобов"язання по оплаті вартості товару, поставленого відповідачем-1 позивачу згідно з договором поставки.

Таким чином, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи господарським судом зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 01.09.2009р. у справі №42/492-52/116 визнані колегією суддів необґрунтованими, оскільки обставини справи, яка розглянута Верховним Судом, не є тотожними з обставинами даної справи. Так, Верховний Суд у вказаній постанові прийшов до висновку, що договір поруки укладено з метою приховати інший правочин, а саме правочин з відступленням права вимоги. Обставини даної справи свідчать про відсутність ознак фіктивності правочину.

Доводи скаржника про обов"язок постачальника не передавати (уступати) третім особам право вимоги по договору поставки без попередньої письмової згоди покупця, встановлений п.8.18 цього договору колегією суддів не прийняті до уваги.

Вищевказаним пунктом договору поставки передбачено заборону на передачу третім особам права вимоги, яка може відбуватися за волевиявленням сторін в результаті укладення договору уступки права вимоги (цесії).

За змістом чинного законодавства договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є правочином щодо заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, в той час як договір поруки за своєю правовою природою є правочином щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Керуючись ст.ст. 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. у справі №904/8578/14 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення

Головуючий І.Л.Кузнецова

Суддя І.М.Герасименко

Суддя О.В.Чус

Повна постанова складена 13.03.2015р.