КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р. Справа№ 57/479-52/363-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Корсакової Г.В.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання: Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: ОСОБА_2 - представник за дов. б/н від 18.12.2012;

від третьої особи 1 (на стороні відповідача): не з'явився;

від третьої особи 2 (на стороні позивача): не з'явився;

від третьої особи 3 (на стороні позивача): не з'явився;

від третьої особи 4 (на стороні позивача): не з'явився;

від прокуратури: Бондарчук І.П. - посв. № 026128 від 13.05.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014

у справі № 57/479-52/363-2012 (суддя - Нечай О.В.)

за позовом Київського прокурора захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері

в особі Державного агентства земельних ресурсів України

до 1. Київської міської ради;

2. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

2. Кабінет Міністрів України;

3. Лісопаркове господарство "Конча-Заспа";

4. Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хотівський";

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним договору, визнання відсутності права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки,

У судовому засіданні 10.03.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Київський прокурор захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері в особі Державного агентства земельних ресурсів України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач 1), Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, відповідач 2), в якій просив суд: поновити строк позовної давності; визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею"; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та ФОП ОСОБА_4, визнати відсутність у ФОП ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою; зобов'язати останнього повернути у комунальну власність міста Києва земельну ділянку, що розташована на о. Жуків у Голосіївському районі міста Києва.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2012, в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.08.2012 рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2012 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2012 у даній справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2012 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено - Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа 1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2013, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2013 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та ФОП ОСОБА_4, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 25.11.2004 р. за № 79-6-00261 у книзі записів державної реєстрації договорів, визнано відсутність у ФОП ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою, що розташована на о. Жуків у Голосіївському районі міста Києва, площею 0,6474 га, кадастровий номер :90:332:0007, вартість якої згідно грошової оцінки становить 1488816,69 грн., та зобов'язано ФОП ОСОБА_4 повернути цю земельну ділянку у комунальну власність міста Києва, стягнуто з відповідачів в дохід Державного бюджету України судові витрати, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2014 касаційну скаргу задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2013 та рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2013 у даній справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2014 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кабінет Міністрів України (далі - третя особа 2); Лісопаркове господарство "Конча-Заспа" (далі - третя особа 3); Колективне сільськогосподарське підприємство "Хотівське" (правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хотівський", далі - третя особа 4).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі № 57/479-52/363-2012 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення у даній справі та прийняти нове рішенням, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, помилково відмовив у відновленні строку позовної давності. Разом з цим, в апеляційній скарзі (з урахуванням додаткових пояснень від 26.02.2015) прокурор просив відновити строк позовної давності, надавши відповідні обгрунтування в цій частині.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2014 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 задоволено заяву про самовідвід судді Гаврилюка О.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 у зв'язку з задоволенням заяви судді Гаврилюка О.М. про самовідвід, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Корсакова Г.В., Сулім В.В., яка прийняла справу до провадження та спочатку розгляднула апеляційну скаргу по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався. Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивачем, відповідачем 2 та прокуратурою подавалися додаткові письмові пояснення по суті спору та апеляційної скарги, які представники учасників апеляційного провадження підтримали.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 розгляд справи було відкладено на 10.03.2015.

У судовому засіданні 10.03.2015 представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 10.03.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях до апеляційної скарги. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наполягав на тому, що прокурором було пропущено строк позовної давності, права позивача у справі не порушені, а також, що позов, поданий прокурором порушує принцип правової певності, визначений статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Представник позивача у судове засідання 10.03.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що, зокрема, свідчить наявна в матеріалах справи розписка, надана представником позивача 26.02.2015 про обізнаність щодо дати наступного засідання.

Представники відповідача 1 та третіх осіб 1, 2, 3, 4 у судове засідання 10.03.2015 не з'явилися, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що, зокрема, свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №№: 780; 747; 71; 763 про вручення учасникам апеляційного провадження копії вищезазначеної ухвали від 26.02.2015. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи 3 про здійснення розгляду справи без участі представника КП «ЛГ «Конча-Заспа», яке було задоволено судом апеляційної інстанції.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства "Хотівське" є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хотівський", що підтверджується протоколом № 2 загальних зборів КСП "Хотівський" від 03.03.2000 (копія якого наявна в матеріалах справи).

Так, пунктом 1.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлено, що за приписом статті 25 ГПК у разі, зокрема, реорганізації суб'єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

У зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстнції здійснює процесуальне правонаступництво у відповідності до ст. 25 ГПК України.

Представник відповідача 2 та прокуратури проти розгляду справи за відсутності вищезазначених учасників апеляційного провадження не заперечував.

В свою чергу, п. 3.12. Постанови Пленуму визначає, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на тривалий строк розгляду справи в судах трьох інстанцій господарської юрисдикції, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача, відповідача 1 та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень та доповнень до неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників прокурора та відповідача 2, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 р. "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" (далі - рішення, т. 1, а.с. 89-90) ФОП ОСОБА_4 було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано в довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,66 га (в тому числі водної акваторії 0,16 га) для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку на о. Жуків у Голосіївському районі Києва за рахунок земель міської забудови.

На виконання вказаного рішення між Київською міською радою та відповідачем 2 було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Макухою О.О. та зареєстрований в реєстрі за номером А-7133 (далі - договір оренди, т. 1, а.с. 21-28), відповідно до умов якого орендодавець (Київська міська рада), на підставі п. 1 рішення, за актом приймання-передачі передає, а орендар (ФОП ОСОБА_4) приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, а саме: земельну ділянку площею 0,6474 га, що знаходиться на острові Жуків у Голосіївському районі міста Києва, з цільовим призначенням - для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку. Нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 1488 816,69 грн.

Як вбачається зі змісту п. 2.1. договору оренди, площа земельної ділянки, яка є об'єктом оренди становить 0,6474 га, тоді як у рішенні відповідача 1 площу земельної ділянки визначено у розмірі 0,66 га. Разом з цим, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що відповідачу 2 фактично було передано у строкове платне користування саме земельну ділянку площею 0,6474 га.

Вказаний договір оренди було зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 25.11.2004 р. за № 79-6-00261 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі запиту Київської прокуратури захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих будівельних робіт.

За результатами проведеної перевірки Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві 02.11.2011 було складено та підписано відповідний акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих будівельних робіт (т. 1, а.с. 35).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що під час проведеної перевірки йому стало відомо про порушення вимог діючого земельного законодавства. Так, за доводами прокурора, порушення законодавства виявилися, зокрема, в тому, що проект відведення спірної земельної ділянки не було погоджено у визначеному законом порядку, а також землі водної акваторії (які входять до складу відведеної земельної ділянки) відносяться до земель загальнодержавного значення, розпорядження якими відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України.

Згідно положень ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Отже, реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі земельних відносин, Київська міська рада зобов'язана діяти виключно в межах наданих їй повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.

Як було вищезазначено, рішенням відповідача 1, відповідачу 2 було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано в довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,66 га (в тому числі водної акваторії 0,16 га) для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку на о. Жуків у Голосіївському районі Києва за рахунок земель міської забудови.

Частиною 1 ст. 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Із матеріалів справи (т. 1, а.с. 29-31) вбачається, що листами Управління охорони пам'яток, історії, культури та історичного середовища Київської міської державної адміністрації №4556 від 15.11.2002, Головного державного санітарного лікаря міста Києва №6583 від 04.12.2002, Головного управління містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації №18-3857 від 24.12.2002 р., Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від №08-8-20/8058 від 18.03.2003 та Державного комунального підприємства "Плесо" №226 від 19.03.2003 було погоджено відведення спірної земельної ділянки для реконструкції з розширення комплексу короткочасного відпочинку на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва.

Таким чином, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що вказаними уповноваженими органами протягом 2002-2003 років було погоджено відведення земельної ділянки відповідачу 2 з метою реконструкції з розширенням комплексу короткочасного відпочинку на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва. При цьому, проект відведення земельної ділянки відповідачу 2 для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва було розроблено Комунальним підприємством "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" лише 18.08.2003, тобто після надання позитивних висновків, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України.

Матеріали справи не містять, а відповідачами належними та допустимими, в розумінні приписів ст. 33, 34 ГПК України, доказами не доведено погодження проекту відведення спірної земельної ділянки, складеного Комунальним підприємством "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі", органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини.

Київською міською радою було прийнято Рішення № 147/649 від 02.12.1999 р. "Про оголошення природних об'єктів пам'ятками природи та заказниками місцевого значення у м. Києві", яким вирішено оголосити природні об'єкти пам'ятками природи та заказниками місцевого значення згідно з додатком.

Пунктом 15 вказаного Рішення Київської міської ради № 147/649 від 02.12.1999 р. встановлено, що користувачем ландшафтного заказнику місцевого значення о. Жуків, який знаходиться у м. Києві на острові Жуків, є Лісопаркове господарство "Конча-Заспа", Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хотівський".

Крім того, рішення Голосіївської районної у м. Києві ради № 5/02 від 18.07.2002 р. та договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 05.09.2002 р. свідчать про те, що станом на дату складення проекту відведення земельної ділянки відповідач - 2 користувався лише частиною оспорюваної земельної ділянки площею 95 кв.м.

Проте, докази на підтвердження погодження Лісопарковим господарством "Конча-Заспа", Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хотівський"проекту відведення вищезазначеної земельної ділянки в матеріалах справи відсутні. Доводи відповідача 2 в контексті того, що треті особи не заперечують при новому розгляді проти відведення спірної земельної ділянки, не є підставою для відмови в позові.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що саме відповідачем 2 у визначеному чинним законодавством України порядку не було погоджено проект відведення спірної земельної ділянки, а тому затвердження такого проекту відведення рішенням Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" прямо суперечить приписам діючого на той момент законодавства України.

Третьою особою 2 у письмових поясненнях також було зазначено, що КМУ підтримує позовні вимоги прокуратури та зазначає, що спірний договір та рішення є протиправними.

Поважаючи принципи Європейського суду з прав людини, Київський апеляційний господарський суд зазначає, що суди не лише сприяють здійсненню правосуддя в окремій справі, але також діють в інтересах верховенства закону та суспільства в цілому.

Стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції захищає право мирно володіти майном. Проте, доводи відповідача 2 з посиланням на вказану статтю (яка в тому числі передбачає захист прав юридичних осіб) не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для відмови в позові з огляду на наступне.

Правомірні очікування відповідача 2 щодо певного стану речей (у майбутньому, зокрема, на використання земельної ділянки) по даній справі не ґрунтуються на законному її відведенні, через вищевставлене, а тому цей принцип не було порушено в даному випадку.

Крім того, посилання відповідача 2 на рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» не застосовуються у даному спорі, оскільки саме на замовлення відповідача 2 надавався весь пакет документації для відведення спірної земельної ділянки, в тому числі Умови (т. 1, а.с. 30), які виключали право капітальної забудови, а також покладено саме на відповідача 2 (без участі відповідача 1) обов'язок щодо збору всієї документації, що була необхідна для подальшого правомірного відведення земельної ділянки.

До того ж, завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об'єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування (ч. 1 ст. 2 Водного кодексу України).

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті:

- морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;

- прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;

- гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;

- береговими смугами водних шляхів.

Аналогічна норма викладена у ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України.

Згідно з ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Статтею 89 Водного кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється:

1) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво;

2) зберігання та застосування пестицидів і добрив;

3) влаштування літніх таборів для худоби;

4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;

5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки;

6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Статтею 61 Земельного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється:

а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво;

б) зберігання та застосування пестицидів і добрив;

в) влаштування літніх таборів для худоби;

г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;

ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо;

д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.

Згідно із ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Водного кодексу України (в редакції, чинній станом на дату прийняття спірного рішення) до водних об'єктів загальнодержавного значення, зокрема, належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків.

Як було вищезазначено, оспорюваним рішенням було передано відповідачу 2 в довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,66 га, в тому числі 0,16 га водної акваторії, для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку за рахунок земель міської забудови.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідач 2 зазначав про те, що рішенням не передавалося ФОП ОСОБА_4 водна акваторія, так як про це прямо не зазначено у жодному документі та висновках компетентних державних органів. Крім того, відповідач 2 зазначав, що додатковим доказом не зайняття ним водної акваторії є фотокопія даних з Публічної Кадастрової Карти України, з якої, на думку відповідача 2, вбачається, що спірна земельна ділянка не розташовується в межах водної акваторії.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, який зазначив, що факт заняття відповідачем 2 водної акваторії підтверджується наявним у матеріалах справи викопіюванням з чергового кадастрового плану міста з зазначенням меж земельної ділянки, що міститься в проекті відведення земельної ділянки, розробленому Комунальним підприємством "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі", а також додатком до акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.07.2004.

При цьому, 08.07.2010 Київською міською радою в межах повноважень, наданих їй законом, прийнято рішення "Про затвердження проекту водоохоронної зони в межах комплексу короткочасного відпочинку "Дніпровська Рів'єра" на о. Жуків Голосіївського району м. Києва" N 997/4435, яким було затверджено проект водоохоронної зони в межах комплексу короткочасного відпочинку "Дніпровська Рів'єра" на о. Жуків Голосіївського району м. Києва згідно з додатком 1.

З додатку 1 до Рішення "Про затвердження проекту водоохоронної зони в межах комплексу короткочасного відпочинку "Дніпровська Рів'єра" на о. Жуків Голосіївського району м. Києва" N 997/4435 від 08.07.2010 р. вбачається, що до складу спірної земельної ділянки входить територія акваторії.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія схеми генерального плану спірної земельної ділянки, з якого чітко вбачається, що відповідачу 2 була передана земельна ділянка та частина водної акваторії річки Дніпро.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частина земельної ділянки площею 0,16 га станом на момент прийняття Київською міською радою спірного Рішення відносилась до водної акваторії річки Дніпро, про що свідчать наявні у матеріалах справи документи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать, зокрема, поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків.

Таким чином, факт того, що передана відповідачу 2 земельна ділянка площею 0,16 кв., що за своєю природою є водною акваторією та належить до водних об'єктів загальнодержавного значення належним чином доведений (в томучислі підтверджується поясненнями КМУ) та не спростований відповідачем 2.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Водного кодексу України (в редакції, чинній станом на дату прийняття спірного Рішення) до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить розпорядження водними об'єктами загальнодержавного значення.

З огляду на вищенаведене, відповідач 1 при прийнятті оспорюваного Рішення перевищив повноваження, надані йому чинним законодавством України.

З урахуванням викладеного, Рішення Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", було прийнято з порушенням приписів ч. 1 ст. 14 Водного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на вищенаведене, враховуючи ту обставину, що оспорюване рішення суперечить приписам законодавства України, яке діяло на момент його прийняття, а також перевищення повноважень відповідача 1 при його прийнятті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що таке рішення підлягає скасуванню в судовому порядку (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 17.12.2013 по справі № 915/1028/13).

Стосовно позовної вимоги про визнання договору оренди недійсним суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова Пленуму) правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5 та п.п. 2.5.1 п. 2.5 Постанови Пленуму визначено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

У зв'язку з цим, слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 1.2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року N 6 (далі - Постанова Пленуму № 6) за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Пунктом 2.24 Постанови Пленуму № 6 передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Згідно з абз. 4 п. 2.26 Постанови Пленуму № 6 розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Враховуючи те, що рішення Київської міської ради, на підставі якого між відповідачами 1 та 2 було укладено оспорюваний договір оренди, є протиправним та підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю приписам Земельного та Водного кодексів України, зазначений договір оренди також підлягає визнанню недійсним в силу вищезазначених приписів законодавства. Судом у даній справі встановлено, що такий договір є недійсним, а тому відповідно до приписів ст. 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків.

Крім того, вказаною статтею передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням того, що відповідачу 2 за спірним договором було передано в оренду земельну ділянку площею 0,6474 га (що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами), вимога прокурора про визнання відсутності у відповідача 2 права користування, а також про зобов'язання відповідача 2 повернути у комунальну власність таку земельну ділянку, задовольняється судом апеляційної інстанції саме в цій частині.

В частині визнання відсутності у ФОП ОСОБА_4 права користування, та зобов'язання відповідача 2 повернути у комунальну власність частини земельної ділянки площею 0,0126 га необхідно відмовити, оскільки докази її передання у користування ФОП ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні.

У постанові Вищого господарського суду України від 04.06.2014 у даній справі зазначено про необхідність звернути увагу щодо питання застосування позовної давності.

Так, на виконання вказівок суду касаційної інстанції (які є обов'язковим для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, в силу положень ст. 111-12 ГПК України) місцевий господарський суд встановив, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні прокурора з позовною заявою у даній справі, а підстав для його поновлення не вбачається.

В цій часині суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В той же час, згідно ч. 5 ст. 261 цього Кодексу, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з п. 2.3 Постанови № 10 якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Із матеріалів справи, а саме із позовної заяви прокурора, вбачається, що прокурор просив суд першої інстанції поновити строк позовної давності.

Так, в позовній заяві зазначено, що про порушення вимог земельного законодавства прокурору стало відомо під час проведення перевірки дотримання суб'єктами господарювання, які здійснюють свою діяльність на об'єктах природно-заповідного фонду, вимог чинного законодавства у 2011 році.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів прокурора стосовно того, що з самого лише тексту спірного рішення відповідача 1 не вбачається його незаконність, оскільки порушення державних інтересів та підстави для пред'явлення позову про скасування такого рішення встановлюються в ході відповідних перевірок, тому відхилення попереднього протесту проркурора на спірне рішення не є підставю для відмови в позові через пропущення позовної давності, про відновлення якої заявляв клопотання прокурор внаслідок з'ясування обсатвин, про Які йому стало відомо після перевірок, здійснених позивачем у справі.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, однак передчасно зазначив про те, що підстав для поновлення строку позовної давності не вбачається. Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що оспорюване рішення є загальнодоступним, а відтак позивач та прокурор не були обмежені правом моніторингу прийнятих відповідачем 1 рішень.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що причиною пропуску строку позовної давності для звернення до суду стала бездіяльність Державного комітету України по земельних ресурсах, основним завданням якого є, зокрема, здійснення державного контролю за використанням і охороною земельних ресурсів.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з наведеними висновками місцевого господарського суду, оскільки позовом було подано прокурором в інтересах держави в особі Державного агентство земельних ресурсів України, а не в інтересах Державного комітету України із земельних ресурсів.

Так, Указом Президента України від 8 квітня 2011 року N 445/2011 було затверджено Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, відповідно до якого Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів. Однак, судом першої інстанції не було враховано, що зазначеним Положенням було визначено зовсім інший обсяг прав та обов'язків вказаного органу, зокрема, в частині здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, проведення відповідних перевірок, а також було встановлено нову процедуру та порядок здійснення таких перевірок, які є відмінними від тих, що були передбачені Положенням про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженим Указом Президента України від 13 травня 1996 року N 340/96 (який на час звернення прокурора до суду втратив свою чинність, про що правомірно зазначав позивач у письмових поясненнях).

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі (п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10).

Суд апеляційної інстанції приймає, як обгрунтовані, доводи відповідача 2 про те, що строк позовної давності щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 1 слід рахувати з моменту прийнтяття такого рішення (10.07.2003), тоді як строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди повинен рахуватися з моменту його державної реєстрації (25.11.2004). Разом з цим, дані обставини не спростовують правомірності доводів прокурора стосовно наявності підстав для відновлення пропущеного строку позовної давності.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що прямих доказів, які підтверджували б факт проведення саме позивачем перевірки законності спірного рішення до 2011 року, сторонами не надано. Водночас, не проведення відповідних перевірок з боку Державного комітету України із земельних ресурсів (правонаступником якого є позивач) може кваліфікуватися як неналежне виконання, на час виникнення спірних відносин та в подальшому, конкретними посадовими особами своїх службових обов'язків, встановлення правомірності чого не відноситься до компетенції господарського суду.

З урахування викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску позовної давності.

При цьому, відповідний протест прокурора, який було складено щодо п. 1 спірного рішення відповідача 1 у 2004 році (на якій неодноразово посилався відповідач 2) ґрунтувався частково на інших підставах, тоді як підставами позову у даній справі стали обставини, які були виявлені саме під час перевірки, проведеної у 2011 році позивачем.

В той же час, даний позов прокурором подано у відповідності до вимог ст. 121 Конституції України та ст. 31 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах держави. Відтак, допускаючи можливість існування виключно суб'єктивних причин пропуску позовної давності, які не можуть залежати від правового волевиявлення державного органу (позивача, прокуратури) в цілому, з метою захисту інтересів держави і суспільства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску та наявність підстав для поновлення строку позовної давності в даному випадку (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2013 по справі № 5027/1149/2011).

Суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані доводи позивача, які були викладені в письмових поясненнях, про те, що в даному випадку права позивача є порушеними в розумінні ст. 1 ГПК України, що свідчить про правомірність їх захисту в судовому порядку, шляхом подачи відповідного позову прокурором. Крім того, позивачем правомірно зазначено про те, що прокурором було заявлено позов в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати державний контроль за використанням та охороною земель, а не моніторингу земель (який є складовою державної системи моніторингу довкілля і ніяким чином не полвязаний із розпорядженням земельними ділянками), як помилково зазначав суд першої інстанції.

Доводи відповідача 2 про порушення принципу правової певності, закладені в статті 6 Конвенції, відхиляється судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Чинне національне законодавство передбачає право прокурора на звернення з таким позовом. Проте, задоволення таких вимог обмежується строком позовної давності. І лише у випадку, якщо суд встановив поважність причин пропуску, порушене право підлягає захисту. В даному випадку прокурор оскаржує не судове рішення (як у справі «Брумаресу проти Румунії, інші), а рішення державного органу (Київської міської ради). Отже, в даній справі не йдеться про вимогу відкриття повторного судового провадження, а тому до спірних правовідносин не застосовується практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається сторона, як на порушення принципу правової певності.

Крім того, посилання відповідача 2 на те, що дозвіл на забудову орендної земельної ділянки йому було надано протоколом засідання архітектурно-містобудівної ради від 30.09.2010 року у справі №305-а-06, а також посилання на той факт, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2010 по справі № 35/435 за ним було визнано право приватної власності на об'єкти нерухомого майна: будинок для проживання та відпочинку літ. «А» загальною площею 308,3 кв.м., будинок для рятувальників літ. «Б» загальною площею 92,7 кв.м., громадська вбиральня літ. «Г» загальною площею 31,6 кв.м., а всього загальною площею 432,6 кв.м., які розташовані на спірній земельній ділянці, не є підставою для відмови в позові, оскільки на момент прийняття рішення відповідачем 1 та укладення договору оренди між відповідачами, вказаних рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2010 по справі № 35/435 та протоколу засідання архітектурно-містобудівної ради від 30.09.2010 року у справі №305-а-06 не існувало, тоді як спірна земельна ділянка передавалася за договором оренди відповідачу 2 у тимчасове орендне користування без права капітальної забудови, а з матеріалів справи не вбачається, що сторони вносили зміни до умов договору оренди в цій частині.

При цьому самим відповідачем 2 було зазначено, що предметом розгляду у даній справі, зокрема, є оспорювання органами прокуратури рішення відповідача 1 про відведення земельної ділянки ФОП ОСОБА_4 і відповідного договору оренди земельної ділянки, тоді як внесення змін в цей же договір оренди земельної ділянки, є предметом розгляду іншої справи - № 910/12386/14.

Так, набуття права власності на будівлі породжують інші права і обов'язки щодо спірної земельної ділянки, і не входять до предмету доведення у даній справі. Зазначені відповідачем 2 нові обставини можуть бути підставою для набуття спірної земельної ділянки (в певному розмірі) в іншій встановлений законом спосіб.

Враховуючи викладене, з урахуванням наявності підстав для поновлення строку позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора в частині скасування рішення відповідача 1; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ФОП ОСОБА_4; визнання відсутності у ФОП ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою, яка розташована на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,6474 га та зобов'язання останнього повернути у комунальну власність міста Києва вказану земельну ділянку, є обґрунтованими, правомірними, а відтак підлягають задоволенню. Разом з цим, в частині визнання відсутності у відповідача 2 права користування, та зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути у комунальну власність частини земельної ділянки площею 0,0126 га необхідно відмовити, оскільки, як було вищевстановлено, у матеріалах справи відсутні докази передання зазначеної частини земельної ділянки в користування відповідачу 2.

З огляду на наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. В свою чергу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, з прийняттям в нового рішення відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України про часткове задоволення позову; з відповідним перерозподілом суми судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, в порядку ч. 2 ст. 49 ГПК України.

Стосовно розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Статтею 4 названого Закону встановлено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення справляється судовий збір у розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви немайнового характеру.

За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в 1 розмірі мінімальної заробітної плати, який, згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», складає 1218 грн.

Пунктом 2.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013р. № 7 встановлено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, стягується з відповідачів за ставкою розміру мінімальної заробітної плати, яка була встановлена станом на 01.01.2011 (а саме: 941,00 грн.), виходячи з 4 вимог немайнового характеру.

Разом з цим, оскільки апеляційна скарга була подана прокурором у 2014 році, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції стягується з відповідачів за ставкою розміру мінімальної заробітної плати, яка була встановлена станом на 01.01.2014 (а саме: 1218,00 грн.), виходячи з 4 вимог немайнового характеру.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі № 57/479-52/363-2012 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі № 57/479-52/363-2012 скасувати з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 р. "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею".

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 25.11.2004 р. за №79-6-00261 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Визнати відсутність у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) права користування земельною ділянкою, що розташована на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,6474 га, кадастровий номер 8 000 000 000:90:332:0007, вартість якої згідно грошової оцінки становить 1 488 816,69 грн.

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути до комунальної власності міста Києва земельну ділянку, що розташована на о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,6474 га, кадастровий номер 8 000 000 000:90:332:0007, вартість якої згідно грошової оцінки становить 1 488 816,69 грн.

3. В решті позову відмовити.

4. В іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення.

5. Стягнути з Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 22883131) в дохід Державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1411,50 грн. (одна тисяча одинадцять гривень, 50 коп.) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 913,50 грн. (дев'ятсот тринадцять гривень, 50 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2352,50 грн. (дві тисячі триста п'ятдесят дві гривні 50 коп.) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1522,50 грн. (одна тисяча п'ятсот двадцять дві гривні, 50 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

7. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

8. Матеріали справи № 57/479-52/363-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Г.В. Корсакова

В.В. Сулім