КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа№ 910/18624/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Фаєр Н.І., довіреність № б/н від 20.01.2015;

від відповідача - Гетьман Т.В., довіреність № 287д від 31.12.2014,

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 у справі № 910/18624/14 (суддя Гумега О.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології доріг" до дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 46 899,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології доріг" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованості в сумі 25 500 грн. 00 коп., пені в сумі 16 695 грн. 36 коп., трьох відсотків річних в сумі 2 154 грн. 50 коп. та інфляційних в сумі 2 550 грн. 00 коп.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2014 у справі № 910/18624/14 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 25 500 грн. 00 коп., пеню в сумі 1 981 грн. 66 коп., 3% річних в сумі 2 154 грн. 50 коп. та інфляційні в сумі 2 550 грн. 00 коп.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 у справі № 910/18624/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на наявність підстав для припинення провадження у даній справі, оскільки, як зазначає відповідач, позивач є конкурсним кредитором, який у передбачений строк не заявив свої вимоги, а отже вони є припиненими.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 16.03.2015 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні 16.03.2015 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології доріг", як продавцем та дочірнім підприємством "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Броварське дорожньо-експлуатаційне управління", як покупцем 27.07.2011 укладено Договір № 27-07/2011.

Згідно предмету даного договору продавець продає, а покупець купує водно-бітумну емульсію (далі - товар) за цінами та у кількості, зазначених у погоджених специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до даного Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що покупець здійснює оплату вартості товару на протязі 5-ти днів з моменту відвантаження товару.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку не виконання покупцем зобов'язань по п. 3.3 договору покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення, враховуючи день оплати.

Продавець виконав прийняті на себе зобов'язання за договором, а саме, Покупцю було поставлено товар на загальну суму 25 500 грн. 00 коп.

Відповідачем зазначений товар було отримано 12.09.2011 р., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000056 від 12.09.2011 р., оформленою належним чином (а.с. 13).

Провадження у справі № 44/258-б про банкрутство підприємства відповідача було порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 09.09.2011 р., тобто до самої поставки та відповідно до настання строку виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за даним договором.

В порушення умов договору відповідач товар не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про стягнення зазначеної суми заборгованості.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що покупець здійснює оплату вартості товару на протязі 5-ти днів з моменту відвантаження товару.

Відповідачем було отримано товар 12.09.2011, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000056 від 12.09.2011 р.

Проте, зобов'язання з оплати вартості товару виконано не було.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості поставленої позивачем продукції настав.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові.

Доводи апелянта про наявність підстав для припинення провадження у даній справі, оскільки, як зазначає відповідач, позивач є конкурсним кредитором, який у передбачений строк не заявив свої вимоги, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено наступні категорії кредиторів:

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.09.2011 р. було порушено провадження у справі № 44/258-б про банкрутство ДП "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Поставка товару відповідачу відбулась 12.09.2011.

З урахуванням положень п. 3.3 договору, за яким покупець здійснює оплату вартості товару на протязі 5-ти днів з моменту відвантаження товару, вимоги по оплаті заборгованості за поставлений товар виникли у позивача вже після порушення провадження у справі про банкрутство.

Отже, позивач є поточним, а не як помилково вважає апелянт, конкурсним кредитором.

За наведених обставин, враховуючи те, що позивач є поточним кредитором він відповідно має право на стягнення заборгованості в порядку позовного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 25 500 грн. 00 коп.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 16 695 грн. 36 коп., три відсотки річних в сумі 2 154 грн. 50 коп. та інфляційні в сумі 2 550 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом п. 5.2 договору передбачено, що у випадку не виконання покупцем зобов'язань по п. 3.3 договору покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення, враховуючи день оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 1 981 грн. 66 коп., 3% річних в сумі 2 154 грн. 50 коп. та інфляційних в сумі 2 550 грн. 00 коп., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 у справі № 910/18624/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/18624/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко