КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа№ 910/14253/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Тіхов О.С., довіреність № 3306 від 03.11.2014;

від відповідача - Шуман С.І., довіреність № 01/21-45/27 від 14.01.2015,

розглянувши апеляційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/14253/14 (колегія суддів у складі: Підченко Ю.О. - головуючий суддя; судді: Отрош І.М., Сташків Р.Б.) за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 253 057,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Київської міської філії звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення основної заборгованості в сумі 236 184, 90 грн., пені в сумі 4 417 грн., 3% річних в сумі 7 574, 93 грн. та інфляційних в сумі 4 881, 06 грн. (з урахуванням заяви, якою фактично було збільшено позовні вимоги).

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/14253/14 позов задоволено частково: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 236 184, 90 грн., пеню в сумі 2 208,50 грн., 3% річних в сумі 7 574, 93 грн. та інфляційних в сумі 4 881, 06 грн.

При ухваленні рішення по даній справі суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати грошових коштів за договором.

Крім цього, судом визнано обґрунтованими доводи відповідача та зменшено розмір пені на 50 %.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/14253/14 змінити в частині визначення сум основної заборгованості, 3% річних та інфляційних.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на необґрунтованість прийняття судом до провадження першої інстанції після початку розгляду по суті вимог про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла на підставі договорів № 2190050 від 20.03.2012 та № 2190050 від 17.04.2014, оскільки первісні вимоги позивача по цим договорам не заявлялись, а зміна підстав позову допускається лише до початку розгляду справи по суті.

Крім цього, апелянт зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог по стягненню пені.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 16.03.2015 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні 16.03.2015 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення сум основного боргу, трьох відсотків річних та інфляційних, з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Київської міської філії, як виконавцем та Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як абонентом 22.02.2013 р. укладено Договір про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти №2190050.

За позовною заявою підставами позову визначено фактичні обставини, які виникли на підставі саме вказаного договору та в період його дії.

Згідно п. 1.1 договору виконавець зобов'язався у 2013 році надавати замовнику послуги з передавання даних і повідомлень (міський, міжміський, та міжнародний телефонний зв'язок), а також супутні (додаткові) послуги згідно з переліком та в обсягах, замовлених замовником, які зазначені в додатках до цього договору (далі - послуги), а замовник зобов'язався своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов, визначених цим договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна цього договору становить 230 350,00 грн., у тому числі ПДВ 38 391,67 грн.

Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення виконавцем рахунка-акта на оплату послуг (далі - рахунок). Цей рахунок одночасно є актом передавання-приймання наданих послуг за розрахунковий період (п. 4.1 договору).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що не пізніше 10-го числа місяця, що настає за розрахунковим, виконавець виставляє замовнику рахунок для оплати вартості наданих послуг. Розрахунковим місяцем вважається кожний календарний місяць року, у межах якого надавалися послуги.

Згідно п. 4.3 договору замовник повинен оплатити рахунок за послуги не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, шляхом перерахування належної до сплати суми на поточний рахунок виконавця. Оплата послуг проводиться у національній валюті України. У разі неотримання рахунку до 10-го числа місяця, що настає за розрахунковим, замовник звертається до служби розрахунків виконавця для отримання інформації про належну до сплати суму.

У разі перевищення ціни договору замовник сплачує за фактично отримані послуги згідно з діючими тарифами виконавця (п. 4.5 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору строк надання послуг: з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що замовник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані виконавцем послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору в частині здійснення оплати за телекомунікаційні послуги, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації заборгованості в сумі 258 806, 70 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти №2190050 від 22.02.2013 р. за період з січня 2013 року по січень 2014 року.

У доданому до позовної заяви розрахунку також міститься посилання тільки на зазначений договір №2190050 від 22.02.2013 р.

Згодом, позивачем подано до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з частковою оплатою відповідачем заборгованості.

Згідно даної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача основну заборгованість в сумі 242 275,36 грн., пеню в сумі 1 779, 95 грн., 3% річних в сумі 4 452, 80 грн. та інфляційні в сумі 4 250, 52 грн.

Судом першої інстанції було прийнято зазначену заяву.

Крім того, позивачем, 09.12.2014, подано до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з частковою оплатою відповідачем заборгованості (т. 4, а.с. 69)

Так, за даною заявою вимогами позивача, які він просив задовольнити були: основний борг - 236 184, 90 грн., пеня - 4 417 грн., 3% річних - 7 574, 93 грн. та інфляційні втрати - 4 881, 06 грн.

У зазначеній заяві позивач посилався на те, що заборгованість, заявлена у даній справі до стягнення виникла у відповідача на підставі трьох наступних договорів: № 2190050 від 20.03.2012, № 2190050 від 22.02.2013 та № 2190050 від 17.04.2014.

При цьому, як вже зазначалося вище, при зверненні з позовом до суду позивач обґрунтовував вимоги невиконанням відповідачем зобов'язань лише за одним договором - № 2190050 від 22.02.2013, на підставі якого і були заявлені позовні вимоги.

Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за цими двома додатковими договорами позивачем було також збільшено період, за який утворився та заявлено до стягнення борг.

Так, у вказаній заяві та доданому до неї розрахунку вказано, що заборгованість утворилась за період з серпня 2012 (при подачі позову - січень 2013) по січень 2014 року.

При цьому, позивачем було надано до справи засвідчені копії двох інших договорів - № 2190050 від 20.03.2012 та № 2190050 від 17.04.2014 (т.1, а.с. 99-116).

Слід зазначити, що відповідно до п. 10.2. договору № 2190050 від 17.04.2014 його умови застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01.01.2014. Тому, заборгованість за січень 2014 виникла та заявлена позивачем на підставі договору № 2190050 від 17.04.2014, фактичні обставини за яким, також як і за договором № 2190050 від 20.03.2012 не були визначені підставами позову за позовною заявою.

Отже, позивач, заявивши вимоги про стягнення заборгованості ще за двома додатковими договорами, змінив підстави позову.

Про таку зміну позивач заявив після початку розгляду спору по суті.

Крім цього, позивачем зазначеною заявою було збільшено розмір, заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних.

Так, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 4 417 грн., 3% річних в сумі 7 574, 93 грн. та інфляційні втрати в сумі 4 881, 06 грн.

Суд першої інстанції, розглянувши подану заяву про зменшення позовних вимог та дійшовши висновку про те, що цією заявою фактично було збільшено вимоги позивача, прийняв її до розгляду та розглянув позов з урахуванням вимог, викладених у заяві.

На зміну позивачем підстав позову суд першої інстанції уваги не звернув.

За результатом розгляду зазначених вимог, судом першої інстанції 10.12.2014 прийнято рішення, яким позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 236 184, 90 грн., пеню в сумі 2 208,50 грн., 3% річних в сумі 7 574, 93 грн. та інфляційні втрати в сумі 4 881, 06 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині прийняття до розгляду вимог, які заявлені на підставі договорів - № 2190050 від 20.03.2012 та № 2190050 від 17.04.2014.

Так, судом першої інстанції необґрунтовано розглянуто вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла за 2012 та 2014 роки на підставі 2-х вказаних договорів.

Згідно п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, отже зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Суд першої інстанції перейшов безпосередньо до розгляду позовних вимог у даній справі по суті задовго до подачі заяви про зміну підстав позову. Так, згідно протоколу першого судового засідання від 01.08.2014 (т. 1 а.с. 82) судом роз'ясненої права та обов'язки сторін; представник позивача наполягав на позові та надав усні пояснення по справі. У друге судове засідання з'явились представники обох сторін. Згідно ухвали, винесеної за результатами другого засідання - від 22.08.2014 (т.1, а.с. 95, 96) судом роз'ясненої права та обов'язки сторін; представник позивача наполягав на позові; представник відповідача проти позову заперечив.

Заяву ж, якою було фактично змінено підстави позову, подано позивачем лише 09.12.2014, тобто значно пізніше початку розгляду справи по суті (на 5-му місяці розгляду спору).

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Проте, всупереч наведеному, судом першої інстанції вже після початку розгляду справи по суті було прийнято заяву, якою змінено підстави позову.

Оскільки, суд першої інстанції не мав процесуальної можливості прийняти до розгляду вимоги позивача про стягнення заборгованості за 2012 та 2014 роки на підставі двох інших договорів, колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині розгляду зазначених вимог.

При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом про стягнення заборгованості за договорами № 2190050 від 20.03.2012 та № 2190050 від 17.04.2014.

Отже, справа переглядається за вимогами позивача, що заявлені на підставі договору про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти №2190050 від 22.02.2013 р.

При цьому, обґрунтованим періодом заборгованості, яка виникла на підставі договору №2190050 від 22.02.2013 р., є 2013 рік.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи та проаналізувавши зокрема наданий позивачем розрахунок заборгованості (т. 4, а.с. 103-104) встановила, що за договором №2190050 від 22.02.2013 р. позивачем надано відповідачу послуг на загальну суму 259 290, 84 грн.

Відповідачем зобов'язання з оплати цих послуг не виконувались належним чином, у зв'язку з чим утворився борг, який (з урахування оплат на загальну суму 86 288, 20 грн.) становить 173 002,64 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Факт наявності заборгованості за договором №2190050 від 22.02.2013 р. в сумі 173 002,64 грн. підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем.

Так, представник відповідача неодноразово у судових засіданнях апеляційного суду зазначав про те, що він погоджується з існуванням боргу за договором №2190050 від 22.02.2013 р., а апеляційна скарга ґрунтується на необґрунтованому прийнятті судом до провадження та розгляду по суті вимог на підставі 2-х інших договорів, які діяли у 2012 та 2014 роках.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором №2190050 від 22.02.2013 р. на суму 173 002,64 грн.

Інша частина заявленого до стягнення боргу виникла не на підставі вказаного договору №2190050 від 22.02.2013 р., фактичні обставини, які виникли на підставі правовідносин за яким були підставами позову.

Позивач не позбавлений права звернутися з окремим позовом про стягнення такої заборгованості - яка ґрунтується на невиконання відповідачем умов договорів № 2190050 від 20.03.2012 та № 2190050 від 17.04.2014. Фактичні обставини за цима 2-ма договорами будуть іншими підставами позову у порівнянні з позовом розглянутим у даній справі, в якій такі підстави судом не приймаються до провадження.

Також, окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 4 417 грн. (з урахуванням заяви, якою було фактично збільшено розмір позовних вимог).

При цьому, нарахування пені здійснено позивачем за невиконання відповідачем зобов'язань з оплати коштів саме за договором №2190050 від 22.02.2013 р.

Пеня за невиконання умов двох інших договорів, вимоги про стягнення заборгованості за якими не прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду, позивачем не заявлялась.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 7.3 договору у разі затримки оплати за надані послуги замовнику нараховується пеня з 1 числа місяця, другого за розрахунковим. Пеня нараховується на суму заборгованості у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожну добу затримки оплати.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором №2190050 від 22.02.2013 р., ПАТ "Укртелеком" обґрунтовано нараховано пеню на суму 4 417 грн.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік встановлена, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З вимогою про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання.

Аналогічна позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-27гс12.

Позивачем початковою датою нарахування пені визначено 21.08.2013.

Оскільки, пеня це триваюча у часі санкція, яка нараховується за кожен день, то і строк позовної давності обліковується також щодо кожного дня такого нарахування.

Отже, з вимогою про стягнення пені нарахованої за 21.08.2013 позивач міг звернутися до суду до 21.08.2014.

Позивачем даний позов подано до суду 14.07.2014, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно і по пені нарахованій за всі послідуючі дати після 21.08.2013 строк позовної давності також не було пропущено.

Таким чином, заперечення апелянта в цій частині не приймаються судом.

Розрахунок пені здійснено з урахуванням 6-місячного строку, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та річного строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Також судом перевірено арифметичну правильність даного розрахунку.

Відповідачем до суду першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення розміру пені в порядку ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, яке обґрунтоване скрутним фінансовим становищем Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача зазначив про погодження підприємства з рішенням суду в частині зменшення розміру пені.

Враховуючи фінансове становище відповідача, а також відсутність будь-яких заперечень з боку позивача, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені на 50 %.

Отже, розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача з урахуванням його зменшення становить 2 208,50 грн.

Позивачем також було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 7 574, 93 грн. та інфляційних втрат в сумі 4 881, 06 грн. (з урахуванням заяви, якою було фактично збільшено розмір даних позовних вимог).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем за невиконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за трьома договорами, тобто і за тими, вимоги про стягнення заборгованості за якими не прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду (договори № 2190050 від 20.03.2012, та № 2190050 від 17.04.2014).

Колегією суддів з урахуванням обґрунтованого періоду заборгованості (2013 рік), що виникла саме за договором №2190050 від 22.02.2013 р. здійснено перерахунок наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат (т. 4 а.с. 106).

Так, обґрунтованим розміром, що підлягає задоволенню є: 3% річних - 2 715, 63 грн., інфляційні - 1 524, 90 грн.

Отже, оскаржуване рішення підлягає також зміні в частині визначення сум 3% річних та інфляційних втрат.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, однак необґрунтовано прийняв до розгляду заяву, якою фактично позивачем було змінено підстави, що в свою чергу призвело до задоволення вимог про стягнення основної заборгованості, 3% річних та інфляційних в більших ніж є обґрунтованими розмірах.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право змінити рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення сум основної заборгованості, 3% річних та інфляційних. В решті рішення залишається без змін.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: основна заборгованість в сумі 173 002, 64 грн. (яка утворилась за 2013р. на підставі договору №2190050), пеня в сумі 2 208, 50 грн., три відсотки річних в сумі 2 715, 63 грн. та інфляційні в сумі 1 524, 90 грн. У задоволенні решти позовних вимог по стягненню основної заборгованості, 3% річних та інфляційних слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/14253/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 253 057,89 грн. задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/14253/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позов публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 253 057,89 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02105, м. Київ, проспект Миру, 6-А; код 37397216) на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії (01033, м. Київ, вул. Горького, 40; код 01189910) основний борг у розмірі 173 002 грн. 64 коп., пеню у розмірі 2 208 грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 2 715 грн. 63 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 524 грн. 90 коп. та судовий збір у розмірі 3 633 грн. 39 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Повернути публічному акціонерному товариству "Укртелеком" в особі Київської міської філії (01033, м. Київ, вул. Горького, 40; код 01189910) з Державного бюджету України зайво сплачену суму судового збору в розмірі 324 грн. 48 коп. Підставою повернення судового збору є дана постанова підписана судом та скріплена печаткою суду.».

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії (01033, м. Київ, вул. Горького, 40; код 01189910) на користь Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02105, м. Київ, проспект Миру, 6-А; код 37397216) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 913 грн. 50 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи № 910/14253/14 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко