РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/3030/15-г
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» визнання договору недійсним

Представники:

від Позивача: Фадєєва Н.І. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Куркова А.В. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Атем» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» (надалі також - «Відповідач») про визнання договору №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 20.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атем» (Власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» (Сервітуарій) був укладений Договір №2010-2 про встановлення сервітуту, відповідно до умов якого зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б. Як зазначає Позивач, при укладенні вказаного договору сторонами не додержано вимоги частини 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а тому сторонами не додержано форму договору. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.02.2015 року порушено провадження у справі №910/3030/15-г та призначено розгляд справи на 26.02.2015 року.

26.02.2015 року судове засідання не відбулось, у зв»язку із перебуванням судді Чинчин О.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року призначено розгляд справи №910/3030/15-г на 12.03.2015 р.

06.03.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

06.03.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

06.03.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 12.03.2015 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 12 березня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атем» (Власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» (Сервітуарій) був укладений Договір №2010-2 про встановлення сервітуту, відповідно до умов якого зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б.

Відповідно до п.1.2 Договору Сервітут встановлюється відносно: будівлі арматурного цеху (літера Б), площею 2 823,20 кв.м., яка належить Власнику на праві приватної власності, що засвідчується Договором купівлі - продажу цілісного майнового комплексу №179 від 12 травня 2006 року, Свідоцтвом про право власності (серія САВ №472951) від 15.02.2007 р.

Згідно з п.2.1 Договору цим Договором встановлюється безстроковий сервітут.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що право сервітуту виникає після підписання цього Договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на те, що при укладенні вказаного договору сторонами не додержано вимоги частини 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а тому сторонами не додержано форму договору. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 20.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атем» (Власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» (Сервітуарій) був укладений Договір №2010-2 про встановлення сервітуту, відповідно до умов якого зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що при укладенні вказаного договору сторонами не додержано вимоги частини 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а тому сторонами не додержано форму договору.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч.ч.1, 2 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Проте, як встановлено Судом, відповідно до п.1.1 Договору №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б, тобто вказаний договір укладено відносно нерухомого майна.

Суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачено вимог щодо обов'язкової державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, а посилання Позивача на частину 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка визначає обов'язкову державну реєстрацію земельного сервітуту, не приймається Судом до уваги, оскільки не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами на підставі спірного правочину. Крім того, пунктом 8.1 вказаного Договору Сторони передбачили, що право сервітуту виникає після підписання цього Договору.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваний ним Договір №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» про визнання договору №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року недійсним.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ - Інвест» про визнання договору №2010-2 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 року недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 13 березня 2015 року..

Суддя О.В. Чинчин