РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/1553/15-г
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Тіньки"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Волари Експорт"
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк"
провизнання договору факторингу № 01 від 03.06.2014 недійсним
Представники:
від позивача: Степченко Ю.А. - представник за довіреністю № 54 від 02.09.2014 Шпічка М.І. - представник за довіреністю № 53 від 02.09.2014
від відповідача-1: не з'явились
від відповідача-2: не з'явились
від третьої особи:Черей О.В. - представник за довіреністю № 1230/12 від 21.09.2014
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.01.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіньки" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волари Експорт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волари Експорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 порушено провадження у справі № 910/1553/15, розгляд справи призначений на 17.02.2015, а також залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1.

17.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

17.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

Представник відповідача-1 у судове засідання 17.02.2015 не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, вимоги суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 010.

У судове засідання 17.02.2015 з'явились представники позивача, відповідача-2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, та надали пояснення по суті справи.

Представник позивача надав пояснення, відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача-2 та третьої особи надали пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечують проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Ухвалою суду від 17.02.2015 розгляд справи було відкладено на 12.03.2015 у зв'язку з неявкою відповідача-1 та неподанням сторонами витребуваних доказів.

12.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про розгляд справи без участі уповноваженого представника відповідача-1.

12.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судове засідання 12.03.2015 не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

У судове засідання 12.03.2015 з'явились представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, та надали пояснення по суті справи.

Представник позивача надав пояснення, відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги.

Представниктретьої особи надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

У судовому засіданні 12.03.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

03.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (клієнт, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (фактор, відповідач-2) було укладено договір факторингу №01 (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1. договору в порядку та на умовах, визначених договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за основними договорами в розмірі та на умовах, передбачених цим договором.

Опис, характеристика, обсяг та розмір прав вимоги до боржників за основними договорами визначаються на підставі додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною договору (п. 2.2. договору).

П. 5 додатку №1 до договору факторигу встановлено, що, зокрема, відступаються права вимоги за договором поставки №27/04-10 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010 (основний договір-5), укладеним між відповідачем-1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Замятниця» (правонаступник - Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіньки», позивач).

15.04.2011 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1) та відповідачем-1 було укладено договір застави майнових прав №176/11, відповідно до якого відповідач-1 передав банку в заставу, зокрема, майнові права, що виникнуть/виникли за договором поставки №27/04-10 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та учасниками процесу не заперечуються.

Позивач звернувся до суду із заявою про визнання договору факторингу недійсним, посилаючись на відсутність у відповідача-1 на момент спірного договору права розпорядження майновими правами, що виникли/виникнуть з договору поставки №27/04-10 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010, оскільки вони на той момент вже перебували в заставі у третьої особи відповідно до договору застави майнових прав №176/11 від 15.04.2011.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

В силу положень статті 1080 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

В силу статті 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Листом від 27.05.2014 третя особа (банк) надав відповідачу-1 дозвіл на продаж відповідачу-2 майнових прав, зокрема, за договором поставки №27/04-10 ВЄ-АФ2010 від 27.04.2010.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що договір факторингу №01 від 03.06.2014 дає підстави для вимоги виконання ним одного й того ж зобов'язання (з договору поставки №27/04-10 ВЄ-АФ2010 від 27.04.2010) як на користь відповідача-2, так і на користь третьої особи (банку), суд зазначає наступне.

Статтею 1082 Цивільного кодексу України встановлено умови виконання боржником грошової вимоги факторові. Так, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, аргументи позивача стосовно можливості подвійного стягнення спростовуються нормами чинного законодавства, що регулює даний вид договорів.

Судом враховано рекомендації, викладені в п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», а саме - вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору факторингу №01 від 03.06.2014 відсутні.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіньки» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.03.2015

Суддя Н.Б. Плотницька