ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015 р. Справа № 914/4637/14

За позовом: Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького», м.Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення 31751,98грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького», м.Львів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів про стягнення 31751,98грн., з яких 26008,00грн. основного боргу, 3125,23грн. пені, 2253,21грн. індексу інфляції та 365,54грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 31.12.2014р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.01.2015р. Ухвалою суду від 26.01.2015р. розгляд справи відкладено на 18.02.2015р. із зазначених у ній підстав. Ухвалою суду від 18.01.2015р. розгляд справи відкладено на 02.03.2015р. для надання можливості сторонам подати додаткові докази. Ухвалою суду від 02.03.2015р. строк розгляду справи, за клопотанням відповідача, продовжено на 15 днів та відкладено її розгляд на 11.03.2015р. у зв'язку з неявкою позивача.

Представнику відповідача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 11.03.2015р. повторно не забезпечив, витребуваних ухвалою суду від 02.03.2015р. документів не подав, поважності причин невиконання вимог ухвали суду не повідомив. Проте, подав клопотання (вх.№9782/15 від 06.03.2015р.) про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю повноважного представника у іншому судовому засіданні.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. роз'яснено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене та враховуючи встановлений ст.69 ГПК України строк вирішення спору, суд відмовляє у задоволенні клопотання ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання 11.03.2015р. з'явився, проти позову заперечив з підстав, вказаних у відзиві (вх.№2328/15 від 21.01.2015р.), пояснив, що умовами договору, укладеного між сторонами в грудні 2008 року, не визначено обов'язку ФО-П ОСОБА_2 перераховувати кошти на рахунок позивача, натомість останній зобов'язаний кожні 10 днів перераховувати на рахунок відповідача отриману ним в результаті реалізації товару виручку за мінусом власної винагороди. Окрім того, ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» не доведено надання послуг за договором, відтак, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» (виконавець за договором, позивач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (замовник за договором, відповідач по справі) укладено договір №371-08 по прийманню, зберіганню та подальшій реалізації посуду одноразового від 24.12.2008р., в який в подальшому внесено зміни додатками №1 від 25.12.2009р., №2 від 28.12.2010р., №3 від 28.12.2011р. та №4 від 06.06.2012р.

За умовами вказаного договору, замовник передає виконавцю товари згідно нижченаведеного переліку (надалі - товар) на зберігання та подальшу його реалізацію авіакомпаніям в складі бортового харчування, а виконавець - приймає на зберігання, зберігає та реалізовує товар авіакомпаніям (п.1.1).

Товар поставляється в кількості та в асортименті, попередньо погоджених з виконавцем (п.2.2). Передача товару на зберігання здійснюється за накладною, в якій представник замовника розписується про здачу його на зберігання, а представник виконавця - про прийняття товару на зберігання (п.2.3). Товар, що переданий на зберігання, залишається власністю замовника до моменту його видачі авіакомпаніям в складі бортового з підписанням відповідної накладної на видачу товару (п.3.1).

Відповідно до п.4.6 договору, виконавець зобов'язаний вести облік по здійсненим операціям з товаром. До 7-го числа місяця, наступного за звітним, надавати замовнику звітність за звітний місяць по операціям, здійсненим з товаром та залишками товару на зберіганні.

Згідно з п.6.1 договору, винагорода виконавця за надання послуг по прийманню, зберіганню та подальшій реалізації товару становить (у відсотках реалізованого в складі з бортового харчування товару): - посуд столовий одноразовий з пластмасс - 15%; сік «Sandora» (1 літр) - 40%; сік «RICH» (1 літр) - 10%; вершки сухі «Coffe-mate» - 10%; кава Нескафе «Special Filter» (15 грам) - 10%; кава фасована (2 грами) - 10%; чай «Greenfield» (2 грами) - 10%.

Сторонами, у п.7.1 договору, погоджено, що виручка, отримана виконавцем в результаті реалізації товару в складі бортового харчування, за мінусом винагороди виконавця, розмір якої зазначено в п.6.1 даного договору, перераховується на розрахунковий рахунок замовника кожні 10 днів (до 15-го і 25-го числа звітного місяця і 5-го числа місяця наступного за звітним).

Відповідно до п.7.2 договору, замовник і виконавець не рідше одного разу на три місяці проводять звірку взаєморозрахунків між сторонами, яка оформлюється актом звірки.

Так, до матеріалів справи долучено підписаний представниками сторін акт звірки взаємних розрахунків, за якими станом на 01.01.2014р. заборгованість ФО-П ОСОБА_2 перед ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» становила 26008,00грн.

З огляду на це, позивачем на адресу ФО-П ОСОБА_2 надіслано претензію №1338 від 01.07.2014р. із вимогою погасити заборгованість в розмірі 26008,00грн., як вбачається з матеріалів справи, останнім відповіді на вказаний лист не надано.

Зазначене зумовило звернення ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» до суду із позовною заявою про стягнення з ФО-П ОСОБА_2 26008,00грн. основного боргу, 3125,23грн. пені, 2253,21грн. індексу інфляції та 365,54грн. 3% річних.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Проаналізувавши умови договору, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що він за своєю природою є змішаним договором, поєднуючи в собі елементи договору зберігання та надання послуг.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно з ч.1 ст.946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

У відповідності до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, для вирішення спору необхідно встановити чи прострочив відповідач виконання зобов'язання за договором.

Проаналізувавши матеріали справи, зокрема, умови укладеного між сторонами договору (зі змінами та доповненнями), суд приходить до висновку, що ним встановлено такий порядок розрахунків між сторонами, за яким позивач перераховує виручку, отриману ним в результаті реалізації товару, переданого відповідачем, на розрахунковий рахунок останнього, а також погоджено, що виручка перераховується замовнику після вирахування винагороди виконавця у встановленому договором розмірі, та визначено строк виконання такого зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що виконання грошового зобов'язання за договором повністю покладено на позивача, відтак, позовні вимоги про стягнення коштів із ФО-П ОСОБА_2 з огляду на порушення ним умов договору в частині своєчасності виплати винагороди виконавцю є необґрунтованими.

Суд зазначає, що долучені до матеріалів справи акти звірки взаємних розрахунків між сторонами не можуть вважатись належними доказами на підтвердження наявності заборгованості відповідача за договором, оскільки є лише зведеними обліковими документами, що фіксують стан розрахунків між сторонами, однак, не породжують для них будь-яких зобов'язань, та не можуть вважатись первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що свідчать про здійснення господарських операцій та виникнення зобов'язань.

Аналогічні позиції містяться і в постановах Вищого господарського суду України. Зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 14.04.2014р. по справі №908/3427/13 зазначено, що відповідно до приписів чинного законодавства акт звірки - є документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами (договором, розрахунками, тощо). Відповідно акт звірки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу. Первинні документи повинні містити дату здійснення господарської операції, суму платежу або суму на яку проведено залік, інші реквізити. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обов'язків. У постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2014р. по справі №909/1094/13 вказано, що акт звірки заборгованості є фіксуючим документом, не є первинним документом і не доводить факту будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг, тощо), він є лише відображенням руху коштів в бухгалтерському обліку підприємств та носить інформаційний характер.

Так, всупереч вимогам суду, позивачем до матеріалів справи не долучено докази надання послуг відповідачу по реалізації товару, зокрема, передбачену п.4.6 договору звітність по операціям, здійсненим з товаром та залишками товару на зберіганні, а також первинні документи, серед яких, передбачені п.3.1 договору накладні, які підтверджують отримання товару від відповідача та його подальшу видачу авіакомпаніям.

Окрім того, відповідачем долучено до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків, підписаного представниками сторін, станом на 01.01.2015р. сальдо на користь ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» складало 16008,00грн., тобто менше, аніж сума основного боргу, заявлена позивачем до стягнення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» слід відмовити за їх недоведеністю.

Як визначено ст.4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд, у відповідності до ст.34 ГПК України, приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч.2 ст.82 ГПК України, рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 13.03.2015р.

Суддя Щигельська О.І.