РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015Справа №910/2009/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Cтрахова компанія «Еталон»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго Україна»

про відшкодування шкоди в порядку регресу 9 688,09 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Олексієнко О.А. - довіреність №08-2015 від 01.01.2015 року;

від відповідача: Петренко Р.О. - довіреність №3 від 02.01.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Cтрахова компанія «Еталон» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго Україна» про відшкодування шкоди в порядку регресу 9 688,09 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну Медведенку Ю.В., який є страхувальником позивача, було завдано матеріальної шкоди, яка була відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування. У зв'язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача 9 688,09 грн. - збитків в порядку регресу, 1 827,00 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.02.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 11.03.2015 року.

16.02.2015 року через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшли документи по справі.

05.03.2015 року через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.03.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 11.03.2015 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 11.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2013 року між Ведведенко Ю.В. (далі по тексту - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Cтрахова компанія «Еталон» (далі по тексту - страховик, позивач) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №0296 (далі за текстом - Договір), за умовами якого був застрахований транспортний засіб марки «Chevrolet», державний номер АА7491ІО (далі по тексту - застрахований транспортний засіб).

Відповідно до Договору страхування страховик повинен відшкодовувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрата або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП - дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу.

З матеріалів справи слідує, що 07.03.2014 року в м. Києві по вул. Гетьмана, 22, сталося ДТП, в результаті якого зіткнулися застрахований транспортний засіб, та транспортний засіб марки «ДАФ», державний номер ВС3851СВ, яким керував Кшик Є.А., у результаті чого застрахованому транспортному засобу було завдано пошкодження (Відомості про ДТП від 07.03.2014 року; Звіт №8417 про оцінку колісного транспортного засобу від 26.03.2014 року; наявний в матеріалах справи).

Відповідно до Страхового акту №42-28127 вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу склала 10 198,09 грн.

У зв'язку зі зверненням страхувальника до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу (копія заяви в матеріалах справи), позивачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком, про що складено відповідний страховий акт, видано наказ на здійснення виплати страхового відшкодування страхувальникові (зазначені документи містяться в матеріалах справи) у розмірі 10 198,09 грн.

Відповідно до ст. 22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Договір укладений між позивачем та страхувальником за своєю правовою природою є договором страхування. Правовідносини щодо страхування регулюються нормами Цивільного кодексу України, зокрема, главою 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Майнова шкода, завдана страхувальникові позивача була відшкодована позивачем відповідно до умов Договору, однак постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.03.2014 року справа №760/49724/14-п (суддя Захарова А.С.), винним у ДТП визнано водія транспортного засобу марки «ДАФ», державний номер ВС3851СВ, - Кшика Є.А.

Відповідно до єдиної централізованої бази даних МТСБУ цивільно-правова відповідальність Фізичної особи-підприємця Михайлюк Ю.П. (власник транспортного засобу марки «ДАФ», державний номер ВС3851СВ, яким керував Кшик Є.А.) на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго Україна» (далі по тексту - відповідач), відповідно до Полісу серія АС №8792746, що в свою чергу є підставою для відшкодування завданої майнової шкоди відповідачем.

Листом від 04.07.2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу в розмірі 10 198,09 грн., однак ні відповіді не сплати збитків не отримав.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що на думку позивача відповідач має сплатити на користь позивача 9 688,09 грн. - збитків в порядку регресу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У відповідності до вимог ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що страховик виконав своє грошове зобов'язання перед страхувальником 10.04.2014 року та сплатив 10 198,09 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2891 від 10.04.2014 року на суму 10 198,09 грн.

Відповідно до Полісу АС №8792746 ліміт відповідальності відповідача: за шкоду по життю та здоров'ю 100 000,00 грн., за шкоду по майну 50 000,00 грн., франшиза 510,00 грн.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

31.07.2014 року відповідач звернувся до позивача з заявою №31-07-14 про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої зазначив що відповідач є кредитором, а позивач боржником на суму 9 688,09 грн. (претензія №6263), в зв'язку з чим відповідач вважає що зобов'язання сторін один до одного на суму 9 688,09 грн. є припиненими у зв'язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Згідно з п. 31 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України ( 436-15 ), статтею 602 ЦК України) ( 435-15 ), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що зарахування можливе за наявності таких умов:

- зустрічність вимог (одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні);

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом вимоги, а також у разі невстановлення строку, тобто можливість вимагати виконання обов'язку в будь-який момент; звернення із заявою однієї сторони до іншої.

В матеріалах справи наявне звернення з відповідною заявою однієї сторони до іншої, вищеописані вимоги Позивача та Відповідача за здійсненим ними страховим виплатам по ДТП 07.03.2014р. та 18.10.2013р., є зустрічними вимогами, бо наявні одночасна участь обох сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні. Також ці вимоги є однорідними - це грошові вимоги, і по обом вимогам настав строк їх виконання, оскільки страховик (і Позивач і Відповідач, кожен по своєму договору страхування) отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, і може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Отже, враховуючи вищенаведене, наявні всі обов'язкові умови для зустрічного зарахування однорідних вимог.

Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що Позивач звертався до суду та судом було задоволено позов про визнання даного одностороннього правочину - Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.07.2014р. № 31-07-2014, недійсним.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що зобов'язання відповідача перед позивачем в розмірі 9 688,09 грн. припинено в зв'язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог на підставі заяви відповідача №31-07-14.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 20.03.2015 року.