ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015 р. Справа№ 914/550/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Гутьєвої В.В.

при секретарі Куцик І.М.

розглянув матеріали справи за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК - 14" , с. Лисиничі, Пустомитівський район, Львівська область

до відповідача: Державного підприємства "Львіввугілля" в особі ВП Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля", с. Глухів, Сокальський район, Львівська область

про стягнення 90 318,64 грн. заборгованості

за участю представників:

від позивача: Шандра Ю.Ф. - директор

від відповідача: Пашкутська Н.М. - помічник директора з правових питань

Відповідно до ст.20 ГПК України роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. На підставі ст.22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

ВСТАНОВИВ:

Суть заяви: Позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю "ПМК - 14" до Державного підприємства "Львіввугілля" в особі ВП Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля" про стягнення 90 318,64 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 20.02.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 03.03.2015 р.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 03.03.2015 р. Розгляд справи призначений на 16.03.2015 р.

16.03.2015 р. представник позивача в судове засідання з'явився, вимоги суду, викладені в ухвалі від 20.02.2015 р. виконав повністю, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та поясненнях, наданих в судовому засіданні.

16.03.2015 р. представник відповідача в судове засідання з'явився, направив на адресу суду відзив на позовну заяву (за вхідн. № 10618/15 від 13.03.2015 р.)

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача та представника відповідача, суд встановив:

14.08.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПМК - 14" (надалі позивач) та Державним підприємством "Львіввугілля" в особі ВП Шахта "Степова" (надалі відповідач) укладено договір на виконання ремонтно-відновлювальних робіт № 1408-12. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору № 1408-12 від 14.08.2012 р. замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язок виконати і здати роботу, яка обумовлена п. 1.2 договору, а замовник прийняти виконану роботу і оплатити її на умовах договору. Виконавець зобов'язується виконати ремонтно-відновлювальні роботи електричного двигуна типу: ВАО 630 - 4 УЗ 800 кВт/1490 об. хв. - в кількості одна штука. Згідно з п. 2.3 договору № 1408-12 від 14.08.2012 р. загальна вартість договору на момент його підписання (ціна ремонту) становить 72 750,00 грн.

27.08.2012 р. між позивачем та відповідачем укладено договір на виконання ремонтних робіт № 2708-12. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору № 2708-12 від 27.08.2012 р. замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язок виконати і здати роботу, яка обумовлена п. 1.2 договору. Замовник - прийняти виконану роботу і оплатити її на умовах даного договору. Виконавець зобов'язується виконати ремонтно-відновлювальні роботи електричного двигуна типу: 2 ЕКВ 200 к.Вт/1490 об. хв. в кількості одна штука. Згідно з п. 2.3 договору № 2708-12 від 27.08.2012 р. загальна вартість договору на момент його підписання (ціна ремонту) становить 30 549,92 грн.

Позивач повністю виконав взяті на себе зобов'язання за укладеними договорами, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000069 від 05.09.2012 р., актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ 0000001 від 18.01.2013 р., які підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб.

Для врегулювання спору в досудовому порядку позивач направив на адресу відповідача претезію за вих. № 04-11/01 від 04.11.2013 р. та претензію за вих. № 20-08/01 від 20.08.2014 р. про погашення заборгованості. Проте вказані претензії залишені відповідачем без відповіді.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання за укладеними договорами № 1408-12 від 14.08.2012 р. та № 2708-12 від 27.08.2012 р. не виконав. У зв'язку з несвоєчасною та не в повному обсязі здійсненою оплатою відповідача сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 56 049,92 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача 12 795,96 грн. - пені, 3 244,65 грн. - 3 % річних, 9 583,44 грн. - втрат від інфляції, 8 644,67 грн. - збитки, отримані внаслідок підвищення цін на матеріали.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Як передбачено ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності із ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач повністю виконав зобов'язання відповідно до укладених договорів, що підтверджується актами виконаних робіт, а саме: акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000069 від 05.09.2012 р., акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ 0000001 від 18.01.2013 р., які долучені до матеріалів справи, підписані уповноваженими представниками сторін та підписи засвідчені відтисками печаток юридичних осіб.

Відповідач не виконав своїх зобов'язань за укладеними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість, яка на момент подання позову становила 56 049,92 грн. В судовому засіданні представник відповідача щодо основного боргу не заперечив. Відтак, суд враховуючи норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення 56 049,92 грн. основного боргу є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 4.4 договору № 2708-12 від 27.08.2012 р. за несвоєчасне перерахування суми остаточного розрахунку замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент затримання оплати.

Згідно з п. 4.6 договору № 1408-12 від 14.08.2012 р. за несвоєчасне перерахування суми остаточного розрахунку замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент затримання оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано пеню в розмірі 9 344,21 грн. згідно з п. 4.4 договору № 2708-12 від 27.08.2012 р. за період з 20.09.2012 р. до 17.07.2014 р. та пеню в розмірі 3 451,75 грн. згідно з п. 4.6 договору № 1408-12 від 14.08.2012 р. за період з 20.01.2013 р. до 17.07.2014 р. на загальну суму 12 795,96 грн.

Представником відповідача подано на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності до нарахованої пені, відповідно до якої відповідач просить відмовити в задоволенні стягнення пені на суму 12 795,96 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору № 2708-12 від 27.08.2012 р. оплата послуг проводиться у національній грошовій одиниці України - гривнях, на розрахунковий рахунок виконавця: 70 % вартості робіт на момент закінчення ремонтних робіт на підставі виставленого виконавцем рахунку; 30 % вартості робіт оплачується упродовж п'ятнадцяти робочих днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000069 підписаний 05.09.2012 р., тому дата остаточного розрахунку - 20.09.2012 р. Отже, річний строк позовної давності завершився 20.09.2013 р.

Згідно з п. 4.1 договору № 1408-12 від 14.08.2012 р. оплата послуг проводиться у національній грошовій одиниці України - гривнях, на розрахунковий рахунок виконавця: 30% вартості робіт - попередня оплата на підставі виставленого виконавцем рахунку; 40 % вартості робіт - оплачується після виконання 75 % робіт від загального об'єму; 30 % вартості робіт оплачується упродовж п'яти робочих днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ 0000001 підписаний 18.01.2013 р., тому дата остаточного розрахунку - 20.01.2013 р. Отже, річний строк позовної давності завершився 20.01.2014 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтями 251, 252, 253 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Враховуючи, що на адресу суду позивачем не подано заяви про поновлення строку позовної давності та не обґрунтовано поважну причину пропуску строку позовної давності, відтак, суд вважає за необхідне заяву відповідача про застосування строку позовної давності до нарахованої пені задоволити та відмовити в стягненні пені на суму 12 795,96 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі наведеної норми позивач просить стягнути з відповідача 9 583,44 грн. - втрат від інфляції та 3 244,65 грн. - 3 % річних. Вимога позивача про стягнення з відповідача 9 583,44 грн. - втрат від інфляції та 3 244,65 грн. - 3 % річних є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків на суму 8 644,67 грн., то така вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. У відповідності з ч. 2 цієї норми під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ст. 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З аналізу наведених норм вбачається, що для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків слід встановлювати у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини), проте позивач при нарахуванні відповідачу збитків, не навів жодних обґрунтованих доводів та не надав жодних переконливих доказів на підтвердження того, що внаслідок неоплати відповідачем заборгованості позивачу було завдано збитки на суму 8 644,67 грн. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, cуд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості на суму 56 049,92 грн., 3 244,65 грн. - 3 % річних, 9 583,44 грн. - втрат від інфляції є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, суд, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладає судові витрати пропорційно до задоволених вимог на відповідача в розмірі 1 393,27 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 1, 12, 33, 34, 49, 82, 82-1, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з відповідача: Державного підприємства "Львіввугілля" в особі ВП Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля" (80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26; код ЄДРПОУ № 32323256) на користь позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК - 14" (81126, Львівська область, Пустомитівський р-н, с. Лисиничі; код ЄДРПОУ № 03563809) 56 049,92 грн. - основного боргу, 3 244,65 грн. - 3 % річних, 9 583,44 грн. - втрат від інфляції, 1 393,27 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти вимог - відмовити.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

У судовому засіданні 16.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення складений та підписаний 20.03.2015 р.

Суддя Гутьєва В.В.