ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015 р. Справа № 914/4594/13

За позовом: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Комунального підприємства "Крокус - послуги", м. Львів,

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів,

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімпобутсервіс", м. Львів,

про: визнання незаконним та скасування наказу.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: Кіндратів С.І.,

від відповідача: не з'явився,

від третьої особи 1: Крикус В.В.,

від третьої особи 2: Вихованський К.В.

На розгляд господарського суду Львівської області Львівською міською радою подано позов до Комунального підприємства "Крокус - послуги", за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімпобутсервіс" про визнання незаконним та скасування наказу КП «Крокус-послуги» №18 від 17.07.2007 р. про передачу права оренди.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.02.14р. у справі № 914/4594/13 (суддя Долінська О.З.) у позові відмовлено. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.07.14р. (головуючий суддя Бонк Т.Б., судді Бойко С.М., Давид Л.Л.) вказане рішення залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2014р. рішення господарського суду Львівської області та постанову Львівського апеляційного господарського суду скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, зокрема, що суди дійшли передчасного висновку, що оскаржений наказ є актом індивідуальної дії, оскільки не зазначили які цивільні правовідносини породжує, змінює чи припиняє наказ директора комунального підприємства. Суди попередніх інстанцій також не встановили які права територіальної громади чи Львівської міської ради на момент звернення її з позовом до суду (06.12.13р.) порушував (обмежував) вказаний наказ від 17.07.07р., не дослідили статут КП "Крокус-послуги".

Згідно проведеного 24.12.2014р. автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Яворському Б.І.

Ухвалою суду від 26.12.2014р. справу призначено до розгляду на 20.01.2015р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду. Ухвалою суду від 23.02.2015 р. строк розгляду справи продовжувався на 15 днів.

У судове засідання 11.03.2015р. представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що КП «Крокус-послуги» видало наказ №18 від 17.07.2007 р., яким передало ТзОВ «Хімпобутсервіс» право оренди на приміщення за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26 та вул. Федьковича, 13. Оскільки у відповідача відсутні повноваження на передачу права оренди третій особі без згоди Львівської міської ради, а також враховуючи ту обставину, що ЛМР не приймалося рішення про передачу ТзОВ «Хімпобутсервіс» прав «КП «Крокус-послуги» щодо володіння та користування спірними приміщеннями, просить визнати незаконним та скасувати наказ №18 від 17.07.2007 р. Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову.

У судові засідання 20.01.2015 р., 03.02.2015р., 16.02.2015 р., 23.02.2015 р. та 11.03.2015 р. відповідач явки повноважного представника не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, відзиву на позовну заяву не подав. Поштовий конверт із ухвалою про призначення справи до розгляду, надісланий відповідачу на адресу, вказану у Витязі з ЄДРЮОФОП та позовній заяві, повернувся на адресу суду з відміткою на конверті «вибули давно».

Відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно п.3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. № 18 із змінами та доповненнями «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відтак, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Зважаючи на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та його відзиву на позов, в порядку статті 75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні 10.03.2015 р. надав пояснення, зокрема, зазначив, що оскаржуваний наказ є, на його думку, актом індивідуальної дії та породжує відповідні права та обов'язки для ТзОВ «Хімпобутсервіс» та Львівської міської ради. Повідомив, що комунальне підприємство не мало повноважень розпоряджатися майном комунальної власності, яке передане йому в оренду, передавати право оренди іншій особі без згоди на це власника - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Щодо п.8.3 статуту ТзОВ «Хімпобутсервіс» у частині правонаступництва майнових прав і обов'язків КП «Крокус-послуги», то на момент винесення оскаржуваного наказу діяла редакція статуту від 16.02.2005 р., яка не передбачала питань правонаступництва прав і обов'язків за спірними договорами оренди. Крім того, як зазначає представник третьої особи 1, таке правонаступництво неможливе за своєю юридичною природою, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю, засноване юридичними особами, не може бути правонаступником прав та обов'язків комунального підприємства, заснованого органом місцевого самоврядування, з володіння та користування нежитловими приміщеннями комунальної власності. Враховуючи наведене, просить задоволити заявлений позов повністю.

Представник третьої особи 2 у судовому засіданні 11.03.2015 р. подав заяву про застосування строків позовної давності. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права. На цій підставі просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, підтримав позицію, викладену у поданих раніше письмових поясненнях. Зокрема, на його переконання, оспорюваний наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання ще з 10.12.2007 р., а тому на час подання позову не порушував і не міг порушувати прав та інтересів позивача. Не погоджується третя особа 2 і з твердженням позивача, що розпоряджатися приміщенням вправі лише територіальна громада в особі ЛМР, як і змінювати сторону в зобов'язаннях щодо оренди.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

Відповідно до п.4.1 Статуту КП «Крокус-послуги» майно підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, а також цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства, передане йому власником згідно акту прийому-передачі, закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та Статуту (п.4.2 статуту). Підприємство має право, за погодженням з уповноваженим власником здавати в оренду відповідно до чинного законодавства підприємствам, організаціям та установам, а також громадянам нежитлові приміщення, окремо стоячі будівлі, устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, які йому належать, а також списувати їх з балансу (п.4.4 статуту).

11.12.2006 р. між Управлінням комунального майна Львівської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, та комунальним підприємством "Крокус-послуги", укладено договір оренди № Ш-4907-5 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень). Відповідно до п. 1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26, загальною площею 27,30 кв.м, які знаходяться на балансі ЛКП «Янів-40». Цільовим призначенням об'єкта оренди є приймальний пункт (п.2 договору).Термін договору оренди визначений з 11.12.2006 р. до 10.12.2007 р.(п. 4.1 договору).

11.12.2006 р. між Управлінням комунального майна Львівської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, та комунальним підприємством "Крокус-послуги", укладено договір оренди № Ф-4906-5 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень). Відповідно до п. 1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху за адресою: м. Львів, вул. Федьковича, 13, загальною площею 44,40 кв.м, які знаходяться на балансі ЛКП «Навколо базару». Цільовим призначенням об'єкта оренди є хімчистка (приймальний пункт) (п.2 договору). Термін договору оренди визначений з 11.12.2006 р. до 10.12.2007 р.(п. 4.1 договору).

Наказом Управління комунального майна Львівської міської ради № 174-с від 02.10.2006 р. дозволено орендарю КП "Крокус - послуги" передати в суборенду ТзОВ "Хімпобутсервіс" нежитлові приміщення у м. Львові по вул. Шевченка, 26, загальною площею 27,30 кв.м.

01.02.2007 р. КП «Крокус-послуги» уклало з ТзОВ "Хімпобутсервіс" договір суборенди № 3 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) і передало останньому в суборенду нежитлові приміщення у м. Львові по вул. Шевченка, 26, загальною площею 27,30 кв.м. для надання побутових послуг.

Наказом Управління комунального майна Львівської міської ради за № 173-с від 02.10.2006 р. дозволено орендарю КП "Крокус - послуги" передати в суборенду ТзОВ "Хімпобутсервіс" нежитлові приміщення у м. Львові по вул. Федьковича, 13, загальною площею 44,40 кв.м.

15.12.2006 р. КП «Крокус-послуги» уклало з ТзОВ "Хімпобутсервіс" договір суборенди № 2 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) і передало останньому в суборенду нежитлові приміщення у м. Львові по вул. Федьковича, 13, загальною площею 44,40 кв.м. для надання побутових послуг.

17.07.2007 р. директор КП "Крокус-послуги" видав наказ за № 18 про передачу ТзОВ "Хімпобутсервіс" права оренди на приміщення по вул. Шевченка. 26 та по вул. Федьковича, 13.

Між КП "Крокус послуги" і ТзОВ "Хімпобутсервіс" складено акт приймання - передачі майнових прав володіння та користування нежитловими приміщеннями.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.09.2012 р. у задоволенні позову ТзОВ «Хімпобутсервіс» до УКВ ДЕП ЛМР про визнання договору оренди №Ш-4907-5 від 11.12.2006 р. та №Ф-4906-5 від 11.12.2006 р. продовженими відмовлено.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

У силу вимог ч.1 ст.11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Як зазначалося вище, направляючи справу на новий розгляд, касаційний суд відзначив: «Суди дійшли передчасного висновку, що оскаржений наказ є актом індивідуальної дії, оскільки не зазначили які цивільні правовідносини породжує, змінює чи припиняє наказ директора комунального підприємства. Суди попередніх інстанцій також не встановили які права територіальної громади чи Львівської міської ради на момент звернення її з позовом до суду (06.12.13р.) порушував (обмежував) вказаний наказ від 17.07.07р.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч.1 ст.11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України).

Стаття 16 цього ж кодексу передбачає право особи на звернення до суду з вимогою про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Можливість захисту права власника шляхом визнання незаконним акта, яким порушується право власності, передбачається ст. 393 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Позивачем за даним позовом може бути власник або титульний володілець, право власності (або інше титульне право) якого порушене виданням переліченими органами актів.

Умовою для подання такого позову є невідповідність актів, прийнятих зазначеними органами, вимогам закону, а також порушення цими актами права власності або іншого титульного права. Незаконність може полягати як у невідповідності акта компетенції органу, який його прийняв, так і в безпосередньому порушенні права власності виданням такого акта.

Відповідно до п.1 роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України №02-5/35 від 26.01.2000 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Суд звертає увагу сторін, що оскаржуваний наказ виданий не державним чи іншим органом влади, а комунальним підприємством. Спірний наказ не є актом індивідуальної дії та не породжує жодних цивільних правовідносин для сторін спору, оскільки не передбачений ст.11 ЦК України, у якій міститься перелік підстав виникнення цивільних прав та обов'язків. І, як наслідок, такий наказ не може порушувати прав територіальної громади чи Львівської міської ради. Якщо ЛМР вважає, що відповідач 2 чи інша особа порушує її права як власника зазначеного вище майна, вона вправі звернутися до суду за захистом свого порушеного права у спосіб, визначений законом, наприклад, з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Щодо поданої третьою особою на стороні відповідача заяви про застосування строків позовної давності, то частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згадану заяву може бути зроблено і в процесі нового розгляду справи, який здійснюється після скасування судового рішення (судових рішень) за результатами його касаційного перегляду.

Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб (п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. №10).

Враховуючи наведене вище, оскільки заява про застосування строку позовної давності подана третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача, суд відмовляє у її задоволенні.

Щодо поданої позивачем заяви про забезпечення позову суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У абзаці 2 пункту 3 даної постанови передбачено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У заяві про вжиття запобіжних заходів позивач просить: заборонити КП «Крокус-послуги», ТзОВ «Хімпобутсервіс» та іншим особам розпоряджатися нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресами: м. Львів, вул. Федьковича, 13, площею 44,4 кв.м, м. Львів, вул.Шевченка, 26, площею 27,30 кв.м, а також правами на них; заборонити УКВ ДЕП ЛМР вживати заходів щодо укладення договорів оренди нежитлових приміщень з КП «Крокус-послуги» та ТзОВ «Хімпобутсервіс» щодо нежитлових приміщень, які знаходяться за адресами: м. Львів, вул. Федьковича, 13, площею 44,4 кв.м, м. Львів, вул.Шевченка, 26, площею 27,30 кв.м; заборонити Реєстраційній службі ЛМУЮ проводити державну реєстрацію прав на згадані нежитлові приміщення. Проте жодних доказів, які могли б свідчити про вчинення відповідачем (КП «Крокус-послуги»), третіми особами чи Реєстраційною службою ЛМУЮ дій, спрямованих на реалізацію майна, позивач не подав. Крім того, даний позов не є позовом про захист прав власника. Тому заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Зважаючи на те, що оспорюваний наказ не породжує, не змінює та не припиняє цивільних правовідносин та не може порушувати права територіальної громади, суд відмовляє у задоволенні позову.

У силу вимог ст.49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 21, 267, 393 Цивільного кодексу України, та ст.ст.3, 12, 33, 34, 44, 49, 66, 75, 82, 84, 85, 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

2. Відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 11.03.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 13.03.2015р.

Суддя Яворський Б.І.