ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р.Справа № 916/2973/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді В.Б. Туренко
суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран
при секретарі судового засідання: Є.О. Бендерук

за участю представників сторін:
від прокуратури М.Г. Чалий
від позивача С.П. Дідух
від відповідача - М.М. Капеліст
від третіх осіб А.В. Шевчук (Військова академія), І.О. Моджук (Одеська міська рада), Д.С. Тарановський, І.І. Брушньовська (Департамент комунальної власності Одеської міської ради), М.М. Нероденко (Кабінет Міністрів України)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військового прокурора Південного регіону України
на рішення господарського суду Одеської області від 24.12.2014 року
у справі № 916/2973/14
за позовом Першого заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Приватного підприємства НВКТФ «Лідер-Люкс»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Військової академії, Кабінету Міністрів України, на стороні відповідача - Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
про визнання права державної власності та витребування майна

ВСТАНОВИВ:
В липні 2014 року перший заступник прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на підставі ст. ст. 387, 388, 392 ЦК України звернувся до місцевого господарського суду з позовом до Приватного підприємства НВКТФ «Лідер-Люкс» про:
-визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю №105 військового містечка №17, зареєстровану за адресами: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/8 та 8/1-А;
-витребування та зобов`язання відповідача передати позивачу зазначену нежитлову будівлю вартістю 15528,21 грн. (а.с. 3-9 т.1).
Позовні вимоги обґрунтовані неправомірним набуттям відповідачем права власності на зазначене нерухоме військове майно.
Ухвалами господарського суду Одеської області від 29.07.2014р., 18.08.2014р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Військову академію; на стороні відповідача Одеську міську раду та Департамент комунальної власності Одеської міської ради (а.с. 1, 49-50 т.1).
ПП НВКТФ «Лідер-Люкс», Департамент комунальної власності Одеської міської ради у відзиві на позов та у письмових поясненнях зазначили про необґрунтованість позовних вимог (а.с. 62-73, 185-188 т.1).
Рішенням господарського суду Одеської області від 24.12.2014р. (головуючий суддя Літвінов С.В.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 26.12.2014р., у задоволенні позову відмовлено повністю з мотивів його недоведеності (а.с. 235-241 т.1).
Не погодившись з рішенням суду, Військовий прокурор Південного регіону України 05.01.2015р. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права (а.с. 11-23 т.2).
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.01.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду (а.с. 2 т.2).
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив про її безпідставність, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 60-66 т.2)
Відзиви на апеляційну скаргу від інших сторін не надходили.
По справі оголошувалась перерва до 05.03.2015р.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.03.2015р. за клопотанням відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Кабінет Міністрів України. Цією ж ухвалою зобов`язано прокурора надіслати копії позовної заяви з додатками та апеляційної скарги Кабінету Міністрів України та Міністерству юстиції України (а.с. 50-52 т.2).
На виконання вимог означеної ухвали суду прокурором надано докази надсилання Кабінету Міністрів України копії позовної заяви з додатками (дата надсилання - 06.03.2015р.) та копії апеляційної скарги (дата надсилання - 18.03.2015р.); Міністерству юстиції України копії позовної заяви з додатками та апеляційної скарги (дата надсилання - 18.03.2015р.) - а.с. 57-58, 79-81 т.2.
19.03.2015р. до початку судового засідання через канцелярію суду від представника прокуратури надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення розгляду господарським судом Одеської області пов`язаної з нею справою №916/654/15-г за позовом першого заступника військового прокурора Південного регіону України в особі Міністерства оборони України, Військової академії до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - НВКТФ «Лідер-Люкс» про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради, на підставі яких спірне приміщення у справі №916/2973/14 було зареєстровано на праві комунальної власності за Одеською міською радою та у подальшому будівля за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А за договором купівлі-продажу реалізовано НВКТФ «Лідер-Люкс» (а.с. 82-83 т.2). Вказане клопотання розглянуто у судовому засіданні та відхилено судовою колегією, у зв`язку із недоведеністю пов`язаності даної справи зі справою №916/654/15-г у розумінні ст. 79 ГПК України.
Крім того, в ході судового засідання представником Кабінету Міністрів України заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із необхідністю часу для ознайомлення з позовною заявою з додатками та з апеляційною скаргою. У задоволенні зазначеного клопотання відмовлено, у зв`язку із закінченням 2-х місячного строку розгляду справи 23.03.2015р. та оголошено перерву у судовому засіданні для надання часу представнику Кабінету Міністрів України ознайомитись зі змістом вказаних документів.
Під час перерви в судовому засіданні представником прокуратури через канцелярію суду з метою надання пояснень та додаткових доказів по справі подано клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів, яке підтримано представниками Міністерства оборони України та Військової академії. Крім того, представником Кабінету Міністрів України також подано клопотання про продовження строку розгляду справи, у зв`язку із великим обсягом справи та необхідністю ознайомлення з апеляційною скаргою. Інші представники сторін заперечували проти задоволення цих клопотань. Заявлені клопотання розглянуті в судовому засіданні та відхилені судовою колегією з наступних підстав.
По-перше, представнику Кабінету Міністрів України було надіслано позовну заяву з додатками ще 06.03.2015р., більш того надано час для ознайомлення зі змістом апеляційної скарги (6 аркушів). Додатки, які стосуються предмету спору апеляційна скарга не містить.
По-друге, відповідно до ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п`ятнадцять днів. Судова колегія не вважає винятковим випадком підстави, які зазначені в клопотаннях про продовження строку розгляду справи з урахуванням того, що справа слухається в суді апеляційної інстанції втретє, а вбачає лише затягування судового процесу, що також виразилось в клопотанні прокурора про зупинення провадження у справі, додаткові пояснення до апеляційної скарги подані прокурором 19.03.2015р.
Заслухавши прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.
Рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29.05.1951р. №27 «Про встановлення права землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського Військового Округу» підтверджено належність власних будівель Одеському військовому округу (ОдВО), що зазначені у додатку № 1, який містить перелік власних будівель вищеназваного округу, зокрема, будівлі містечка №17 (В.Ф. Дорога 4 ст.), серед яких будівля під № 105 (саме ця будівля є предметом даного спору) не значиться. Також зазначеним рішенням відновлено права користування Одеського військового округу на земельні ділянки, відведені для потреб ОдВО в довоєнний період (а.с. 191-197 т.1).
Як вбачається з генерального плану військового містечка №17, який складений невідомою особою 01.01.2012р. саме на підставі зазначеного рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29.05.1951р. №27, спірна будівля позначена під №105 із зазначенням її (будівлі) як сховища. В Індивідуальній картці обліку будівлі вказаний об`єкт обліковується за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10. Крім того, в Індивідуальній картці обліку будівлі підставою для використання Одеським інститутом сухопутних військ вказаної будівлі наведено наказ начальника гарнізону від 16.06.1992р. №013, а підставою використання будівлі Військовим інститутом Одеського Національного політехнічного університету вказано акт закріплення від 28.09.2007р. б/н (а.с. 14-16 т.1).
Згідно акту прийому-передачі будівель, споруд та території військового містечка №17, затвердженого начальником Одеського гарнізону 28.09.2007р., ряд будівель, зокрема й спірна будівля №105 на підставі розпорядження ПТКЕУ від 20.01.2006р. № 303/22/1/47 передана квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси Військовому інституту Одеського національного політехнічного університету (а.с. 22 т.1).
Наказом Міністерства оборони України від 13.05.2013р. №312 вилучено з балансу квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси фонди військових містечок № НОМЕР_1 (м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 4), № 17 (м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) та передано їх на баланс Військової академії. В додатку до цього наказу також наведено, зокрема, вже будівлю складу №105 (а.с. 59-61 т.1).
За актом приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №17, затвердженого заступником Міністра оборони України 20.08.2013р., ряд будівель, зокрема, будівля № 105, на підставі наказу Міністра оборони України від 12.05.2013р. № 312 передана квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси Військовій академії (а.с. 17-18 т.1).
Відповідно до акту технічного стану будівлі військово містечка №17, будівля за Генеральним планом №105 склад, знаходиться за межами огорожі Військової академії м. Одеси та обнесена парканом. На час прийому-передачі комісія не мала доступу до будівлі. У відповідності з документами, поданими КЕВ м. Одеси поверненням прав користування вказаною будівлею займається Одеська прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. Висновки і пропозиції комісії: візуальним оглядом встановлено, що будівля перебуває в задовільному стані, але потребує поточного ремонту. В подальшому, після повернення прав користування, може використовуватись для потреб Військової академії м. Одеси (а.с. 19 т.1).
Разом з тим, наказ Міністерства оборони України від 13.05.2013р. №312 в акті приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №17, затвердженому заступником Міністра оборони України 20.08.2013р., вказаний за іншою датою 12.05.2013р., що відрізняється від дати, вказаної в самому наказі Міністерства оборони України.
Крім того, будівля №105 в Індивідуальній картці обліку будівлі зазначена як «сховище», а в наказі Міністерства оборони України від 13.05.2013р. № 312, в акті технічного стану будинку в/м № 17, в Плані будівлі, в акті прийняття-передачі основних засобів (типова форма № ОЗ-1) - як «склад».
11.06.2013р. між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та ПП НВКТФ «Лідер-Люкс» (Орендар) укладено договір оренди нежилого приміщення №596, згідно умов якого в оренду строком до 11.05.2016р. передано нежитлову будівлю, загальною площею 55,1 кв.м., за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А під розміщення майстерні з ремонту взуття. Дія договору припиняється, зокрема, внаслідок продажу об`єкта оренди за участю Орендаря (а.с. 133-136 т.1).
Рішенням Одеської міської ради від 18.06.2013р. №3509-VI внесено нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А до об`єктів що підлягають приватизації (а.с. 83 т.1).
Рішенням Одеської міської ради від 04.07.2013р. №259 відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-І затверджено перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, зокрема будівлі, загальною площею 55,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А (а.с. 189 т.1).
05.09.2013р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (Продавець) та ПП НВКТФ «Лідер-Люкс» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно п. 1.1. якого Покупець придбав у власність індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді будівлі, що розташована за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, буд. 8/1-А та в цілому складається з одноповерхової будівлі, загальною площею 55,1 кв.м., відображеної у технічному паспорті. Згідно листа Управління Держземагентва у м. Одесі від 02.03.2013р. за №01-1-07-4398 станом на 31.12.2012р. відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, буд. 8/1-А. Згідно рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатами розгляду запиту №5394149 від 29.08.2013р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо об`єкта, розташованого за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, буд. 8/1-А. Означений об`єкт купівлі-продажу належить територіальній громаді м. Одеси в Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на будівлю (бланк серії САЇ №975670), виданий 21.08.2013р. Право власності на об`єкт купівлі-продажу зареєстровано 20.08.2013р. в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.08.2013р. Характеристика об`єкта купівлі-продажу наводиться у технічному паспорті, виданому КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 21.03.2013р. Договір нотаріально посвідчений того ж дня та зареєстрований за №667 (а.с. 128-130 т.1).
Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 18.03.2014р. №1600-06/257/2 станом на 31.12.2012р. право власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,1 кв.м. по Фонтанській дорозі, 8/8 в м. Одесі зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Станом на 31.12.2012р. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А в комунальному підприємстві право власності на нежитлове нерухоме майно не зареєстровано. Крім того, нежитлові приміщення під №8/8 та під №8/1-А по Фонтанській дорозі в м. Одесі є одним і тим же об`єктом нерухомості (а.с. 23 т.1).
Матеріали справи не містять жодних даних щодо зміни адреси будівлі №105, яка згідно індивідуальній картці обліку будівлі, обліковується за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10, а не за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А.
За твердженням прокурора, відповідачем порушено права власності Держави в особі Міністерства оборони України на будівлю за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А, яке є державною власністю, та входить до сфери управління Міністерства оборони України. Незважаючи на це, вказане майно було придбано відповідачем у Одеської міської ради за договором купівлі-продажу від 05.09.2013р. Прокурор вважає, що відповідач незаконно позбавив Державу в особі Міністерства оборони України права власності на вказане майно, у зв`язку з чим воно підлягає витребуванню від відповідача в порядку ст. ст. 387, 388 ЦК України, а за Державою в особі Міністерства оборони України повинно бути визнано право власності на вказану будівлю.
Міністерство оборони України, Військова академія та Кабінет Міністрів України підтримали позовні вимоги прокурора в повному обсязі.
Як зазначив відповідач, останній 05.09.2013р. за договором купівлі-продажу, укладеного з з територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради придбав нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А, загальною площею 55,1 кв. м. На час укладення договору продавець Одеська міська рада була зареєстрована власником майна та мала всі передбачені чинним законодавством правовстановлюючі документи на вказане майно. Відповідач є добросовісним набувачем, який не знав та не міг знати про права Міністерства оборони України на вказане майно. Крім того, у Міністерства оборони України не має належних правовстановлюючих документів на спірну будівлю, ніколи спірна будівля не була зареєстрована за Міністерством оборони України, надані прокурором документи є внутрішніми документами позивача та не дають можливості встановити належність прав на спірну будівлю.
Одеська міська рада та Департамент комунальної власності Одеської міської ради проти задоволення позовних вимог прокурора в інтересах Міністерства оборони України заперечували посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу 05.09.2013р. спірна будівля належала до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та була зареєстрована у порядку встановленому чинним законодавством.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог прокурора з огляду на слідуюче.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 2 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За умовами ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації
За приписами ст. ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення.
У відповідності до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтями 317, 321 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Позовні вимоги про визнання права власності заявлені з посиланням на приписи ст. 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналізуючи вказану норму ЦК України, судова колегія дійшла до висновку, що право на пред`явлення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України належить виключно власнику, тобто такий позов може бути заявлений власником індивідуально-визначеної речі до особи, яка оспорює право власності на майно. Особою, яка оспорює право власності на майно, є особа, яка заявляє про свої права на річ.
Однак, ані прокурором, ані позивачем не надано жодних доказів оспорення або невизнання наявного, на їх думку, у Міністерства оборони України права власності на спірний об`єкт нерухомості з боку відповідача.
Підставою позову про визнання права власності на підставі вищезазначеної статті ЦК України є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Це може випливати з поданих ним правовстановлюючих документів, показань свідків, а також будь-яких інших доказів, що підтверджують належність позивачу спірного майна.
В якості доказів, що підтверджують належність позивачу спірного майна прокурор зазначив, зокрема, вищенаведене рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29.05.1951р. №27, додаток до якого, ніяким чином не підтверджує належність Одеському військовому округу (ОдВО) права власності на спірну будівлю під №105, оскільки №105 у вказаному додатку взагалі відсутній.
Також, прокурор послався, як на відповідні докази, зокрема на план будівлі сховища №105 за генеральним планом військового містечка №17 та сам генеральний план цього військового містечка; індивідуальну картку вказаної будівлі; вищеописані акти прийому-передачі.
Досліджуючи вказані докази на предмет їх належності, відповідно до приписів ст. 34 ГПК України, щодо можливості ними підтвердження права власності на нерухоме майно, яким являється спірне приміщення, судова зазначає наступне.
Відповідно до п. 4.Р.ІІ «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої 31 січня 1966р. заступником Міністра комунального господарства Української РСР В. Романовим, погодженої 15 січня 1966р. заступником Голови Верховного суду Української РСР Р. Сіденко, яка діяла на час підписання вищенаведеного наказу №013 від 16.06.1992р, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності; будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Відповідно до п. 13. Розділу ІІІ вказаної Інструкції після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видавали власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.
Приписами п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002р. №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002р. за №157/6445 (далі Тимчасове положення), в його редакції, яка діяла станом на 2007 р., зокрема, передбачалось, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна при виконанні відповідної умови - наявності необхідної для цього документації, а саме - акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
Згідно п. 1.6. Тимчасового положення реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти.
Проте, ані прокурором, ані позивачем не надано судам першої або апеляційної інстанції, всупереч ст. 33 ГПК України, будь-яких доказів введення в експлуатацію спірного нерухомого майна, а також жодних правовстановлюючих документів, які б засвідчували виникнення у нього права власності на спірний об`єкт нерухомості.
Таким чином, судова колегія зазначає про безпідставність обґрунтування позовних вимог з посиланням на приписи ст. 392 ЦК України, оскільки право власності скаржника на вказане спірне нерухоме майно ніколи раніше не було визнаним.
Посилання прокурора на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.03.2014р. у справі №521/12120/13ц (а.с. 30-32 т.1), яким позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено: витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 56,1 кв.м, основною площею 37,4 кв.м, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/8, котрим встановлено, зокрема, наступні факти: спірне майно знаходилося на картковому та балансовому обліку КЕВ м. Одеси та було передано до Військової академії (м. Одеса); Міністерство оборони України є власником зазначеного майна; Міністерство оборони України не подавало пропозицій щодо відчуження вказаного майна; Міністерство оборони України має право на витребування зазначеного майна з чужого володіння, які на думку прокурора мають преюдиціальне значення при вирішенні даного спору не приймаються до уваги колегії суддів з огляду на слідуюче.
Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Судова колегія зазначає, що, по-перше, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; по-друге, як свідчать матеріали справи, зазначене рішення від 19.03.2014р. у справі №521/12120/13ц оскаржене, зокрема ПП НВКТФ «Лідер-Люкс» (а.с. 105-109 т.1, 72 т.2).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.07.2014р. по справі №916/562/14.
Щодо звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 121 Конституції України однією з функцій, покладених на органи прокуратури України, є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може звернутись до суду з метою захисту прав, свобод та законних інтересів громадян або держави.
Готуючи позов, прокурор самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтував його, зокрема тим, що Міністерство оборони України не подавало пропозицій, подань щодо відчуження, передачі нерухомого військового майна за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А, а Кабінет Міністрів України будь-яких рішень (розпоряджень) з цього приводу не приймав.
Частиною 2 ст. 141 Господарського кодексу України визначено, що управління об`єктами, які належать державі, покладено на Кабінет Міністрів України і за його уповноваженням на центральні і місцеві органи виконавчої влади.
За приписами ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» під управлінням об`єктами державної власності розуміється здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
У відповідності до ст. 4 означеного Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління), органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами, державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи).
Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону саме управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).
За умовами ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті); з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна; військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням; облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Тобто, військове майно це державне майно, що закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління, а повноваження щодо вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» належить саме до компетенції Кабінету Міністрів України.
Однак, прокурор при визначенні державного органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не врахував вищенаведені приписи чинного законодавства, чим позбавив Кабінет Міністрів України можливості приймати участь при вирішенні питань, що стосуються його повноважень (Кабінет Міністрів України залучено до участі у справі за клопотання відповідача в апеляційній інстанції).
В обґрунтування позовної вимоги про витребування від відповідача спірної нежитлової будівлі прокурор послався на приписи ст. ст. 387, 388 ЦК України, які передбачають право власника на витребування майна відповідно із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача.
Судова колегія зазначає, що наведені норми передбачають право витребувати майно, яке (право) належить саме власникові. Як вище зазначалось, матеріали справи свідчать про те, що Міністерство оборони України не є та ніколи не було власником спірної будівлі, а отже, не має права на витребування цього майна від будь-якої іншої особи.
Прокурор взагалі не визначився з правовою природою своїх вимог, оскільки ст. 387 ЦК України надає право на витребування власником свого майна від особи, яка заволоділа цим майном без відповідної правової підстави, а за приписами ст. 388 ЦК України законодавець передбачив право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Відтак, одночасне посилання прокурора на вказані норми лише підтверджує наведений вище висновок. Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що законодавчою побудовою наведених правових норм відповідачем повинна бути лише особа, яка безпосередньо користується майном, що витребується.
Отже, враховуючи вищенаведене та те що, ані прокурором, ані позивачем не надано належних правовстановлюючих документів на спірне майно, доказів державної реєстрації права власності держави на даний об`єкт, тобто не наведено належних та допустимих доказів приналежності спірного нерухомого майна до державної власності, а наявні у справі докази не підтверджують факт виникнення права державної власності на це майно та містять в собі суперечливі данні, які спростовують позицію прокурора, про що також свідчить існування господарської справи №916/3137/14 за позовом першого заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Приватного підприємства «Лідер-Т», за участю третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Військової академії, Кабінету Міністрів України про визнання права власності та витребування майна (нежитлове приміщення загальною площею 56,1 кв.м., за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 8/8), що є предметом розгляду у даній справі з урахуванням того, що нежитлові приміщення під №8/8 та під №8/1-А по Фонтанській дорозі в м. Одесі є одним і тим же об`єктом нерухомості (а.с. 67-71 т.2).
З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог прокурора є цілком правомірним, обґрунтованим та відповідаючим чинному законодавству, у зв`язку з чим судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Рішення господарського суду Одеської області від 24.12.2014 р. у справі № 916/2973/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 24.03.2015р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран