РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Справа № 924/1428/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Федоров О.С. (дов. № 383 від 05.05.14р.)

від відповідача: Сапьолкіна Н.В. ( дов. № б/н від 21.05.14р.)

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Хмельницької області від 28.10.14 р. у справі № 924/1428/14 (суддя Ю.В. Гладюк)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат" м.Полонне

до Публічного акціонерного товариства "Хмельницьке шляхо-будівельне управління № 56" м. Хмельницький

про визнання недійсним договору відповідального зберігання

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Полонський гірничий комбінат" (надалі - позивач) звернувся в господарський суд Хмельницької області з позовною заявою (а.с. 2-4) до ПАТ "Хмельницьке шляхово-будівельне управління №56" (надалі -відповідач), в якій просить визнати недійсним договір відповідального зберігання № 30.05/13-1 від 30.05.13 р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 28.10.14р. (а.с.49-50) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що доводи позивача щодо відсутності наміру відповідача щодо створення реальних правових наслідків при укладенні спірного договору є необґрунтованими. Вказана позивачем (як обставина підтвердження позову) одна з передбачених ст. 203 ЦК України підстав визнання договору недійсним (п. 5 ст. 203) не знайшла свого підтвердження, в зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.58-60) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області від 28.10.14 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що в матеріалах справи містяться пояснення посадових осіб ПАТ "Полонський гірничий комбінат" та довідки охоронної фірми та Укрзалізниці, які підтверджують той факт, що на територію ПАТ "Полянський гірничий комбінат" не завозились товарно-матеріальні цінності відповідача. Вказані докази спростовують наявність фіктивного акту по справі, та підтверджують позовні вимоги.

Крім того, позивач стверджує, що рішення господарського суду Хмельницької області у справі № 924/376/14 не має преюдиціального значення для розгляду даного спору.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, а також його повноважний представник в судовому засіданні, проти апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач стверджує, що надані позивачем довідки та пояснення про відсутність надходжень товару на склад позивача для його зберігання та про рух товару січень-червень 2013. р. не можуть спростовувати факт передачі відповідачем матеріальних цінностей, з огляду на наявність акту приймання передачі підписного повноваженими представниками, скріпленого печатками сторін.

Враховуючи факт передачі відповідачем обумовленої кількості товару позивачу, що свідчить про фактичне виконання договору, доводи відповідача щодо створення реальних правових наслідків при укладенні спірного договору є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 30 травня 2013 року між ПАТ "Хмельницьке шляхово-будівельне управління № 56" та ПАТ "Полянський гірничий комбінат" укладено договір № 30.05/13- 1 (а.с. 8).

Відповідно до умов Договору, поклажодавець (відповідач) передає, а зберігач (позивач) приймає на відповідальне зберігання таке майно: (одиниця виміру - тонна) відсів у кількості 20 059, 41; щебінь 5*10 у кількості 22 000, щебінь 20*40 у кількості 25 000; щебінь 40*70 у кількості 8 500., з початком зберігання 30 травня 2013 року.

Майно знаходиться за адресою: м. Полонне по вул. Академіка Герасимчука 190б (п. 1.2).

Зберігач зобов'язаний прийняти майно від поклажедавця на зберігання по акту прийому - передачі на зберігання (п. 2.1.1).

Поклажодавець зобов'язаний передати майно зберігачеві по акту прийому - передачі (п. 3.1).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що за зберігання майна ПАТ "Полянський шляхово-будівельне управління № 56" сплачує позивачу 200 грн. щомісяця, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок зберігача.

Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

На виконання умов Договору, 30 травня 2013 року сторони підписали та скріпили печатками акт прийому - передачі майна на відповідальне зберігання (а.с. 9), за яким відповідач передав на зберігання, а зберігач прийняв наступне майно: (одиниця виміру - тонна) відсів у кількості 20 059, 41; щебінь 5*10 у кількості 22 000, щебінь 20*40 у кількості 25 000; щебінь 40*70 у кількості 8 500., з початком зберігання 30 травня 2013 року (повністю відповідає кількості передбаченій договором). В акті наведено, що майно знаходиться в м. Полонне по вул. Академіка Герасимчука, 190б. Акт є невід'ємною частиною договору № 30.05 / 13 - 1 від 30 травня 2013 року.

Позивач звернувся в господарський суд Хмельницької області про визнання Договору недійсним. Обгрунтовуючи позов, зазначає, що відповідач, обумовленої договором кількості товару позивачу не передав; спірний договір, зі сторони відповідача укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, тобто є фіктивним.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Підстави визнання договору недійсним визначені ст.. 215 ЦК України. Пунктами 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Водночас, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.20123р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до частини 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не дає підстав кваліфікувати його, як фіктивний.

В даній справі, позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійсним договір відповідального зберігання №30.05/13-1 від 30.05.13 р. укладений між позивачем та відповідачем, при цьому вказує на наявність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним, як фіктивного, не спрямованого на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, тобто, такого, що суперечить вимогам ч.5 ст.203, ч.1,3 ст.216 ЦК України.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до спірного договору відповідач передає, а позивач приймає на відповідальне зберігання такий товар: відсів у кількості 20 059, 41 т.; щебінь 5*10 у кількості 22 000 т., щебінь 20*40 у кількості 25 000 т.; щебінь 40*70 у кількості 8 500 т.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов Договору, сторони підписали акт прийому - передачі від 30 травня 2013 року, з якого вбачається, що відповідачем передано на зберігання позивачу товар, у точній відповідності з договором по найменуванню, кількості та вартості. Прийом даного товару позивачем підтверджується скріпленим печаткою підписом позивача на акті.

При цьому, позивач не заперечує, що підпис на даному акті належить голові правління Теслі О.А., який діяв на підставі Статуту позивача. Докази того, що даний акт є фіктивним, в матеріалах справи відсутні. А відтак, акт від 30 травня 2013 року є належним доказом (документом) передачі продукції на зберігання позивачу.

Також, слід звернути увагу на те, що 26 травня 2014 року господарським судом Хмельницької області винесено рішення у справі № 924/376/14 за позовом ПАТ "Хмельницьке шляхово - будівельне управління № 56" до ПАТ "Полонський гірничий комбінат" про зобов'язання повернути зі зберігання щебеневої продукції, який ґрунтувався на неналежному виконанні спірного (за цим позовом) договору та за яким позов задоволено. Зобов'язано ПАТ "Полонський гірничий комбінат" повернути ПАТ "Хмельницьке шляхово - будівельне управління № 56" відсів в кількості 20 059, 41 т, щебінь 5*10 в кількості 22 000 т., щебінь 20*40 в кількості 25 000 т., щебінь 40*70 у кількості 8 500 т. Дане рішення набрало законної сили.

Отже, господарським судом Хмельницької області під час розгляду справи № 924/376/14 встановлений факт вчинення договору відповідального зберігання і факт його виконання. Даний факт, в силу ст. 35 ГПК України, є преюдиціальним для даної справи.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

Таким чином, передача відповідачем на зберігання позивачу майна у кількості, обумовленій спірним договором є доведеним фактом, який приймається судом при розгляді даної справи.

З огляду на викладене, необгрунтованим є твердження позивача про те, що укладений договір зберігання не був направлений на реальне настання правових наслідків. Також, безпідставним є твердження про те, що сторонами правочину, який є предметом спору у даній справі, не було вчинено дій, спрямованих на настання реальних правових наслідків, що породжуються укладеним правочином.

Не беруться до уваги апеляційним судом, вказані позивачем в апеляційній скарзі обставини, що відповідач не міг передавати на зберігання продукцію у вказаних в Договорі об'ємах, оскільки реально для нього відпускалась продукція в значно меншій кількості, яка взагалі не оплачена відповідачем.

Такі доводи позивача не узгоджуються із наявними матеріалами справи та вимогами законодавства, що регулює дані правовідносини. Вирішуючи спір, що пов'язаний з правовідносинами збереження майна, судом не розглядається питання його придбання відповідачем та оплати (відносини купівлі - продажу майна).

При цьому, надані позивачем довідки та пояснення про відсутність надходжень товару на склад позивача для його зберігання та про рух товару січень - червень 2013 року не можуть спростувати факт передачі відповідачем матеріальних цінностей, з огляду на наявність акту приймання передачі, підписаного повноважними представниками, скріпленого печатками сторін.

Також, відсутність оплати, здійснених відповідачем, за збереження ТМЦ за умовами договору, на переконання суду, не є доказом фіктивності правочину.

Жодними іншими доказами позивач не підтвердив наявність умислу в обох сторін правочину на момент його укладення.

З огляду на викладені обставини, враховуючи факт передачі відповідачем обумовленої кількості товару позивачу, що свідчить про фактичне виконання договору, доводи позивача щодо відсутності наміру відповідача створити реальні правові наслідки при укладенні спірного договору є необґрунтованими.

Виходячи з викладених обставин, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанцій про відсутність передбачених ст. 234 ЦК України підстав для визнання недійсним спірного договору, адже позивачем не доведена відсутність у всіх учасників оспорюваного правочину наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Посилання позивача на: пояснення завідуючої складом товариства позивача; довідку залізничної станції "Полонне"; доповідну записка маркшейдера ПАТ "Полонський гірничий комбінат"; довідку ПП "Січ"; довідку про рух готової продукції на складах позивача за січень - червень 2013 року, наведений висновок не спростовує.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат" на рішення господарського суду Хмельницької області від 28.10.14 р. у справі № 924/1428/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 28.10.14 р. у справі № 924/1428/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №924/1428/14 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.