номер провадження справи 27/5/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 Справа № 908/322/15-г

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "АВ ЦЕНТР" (04655 м. Київ, вул. Аляб'єва, 3)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535 Донецька область м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1)

про стягнення 36 517 грн. 74 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: Доценко В.П., дов. № 46 від 12.03.2015р.

від відповідача: Красноперова О.С., дов. № 234/8080-12 від 01.12.2014р.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "АВ ЦЕНТР", м. Київ звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", Донецька область м. Маріуполь про стягнення 29 400 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар, 6 235 грн. 74 коп. інфляційних втрат, 882 грн. 00 коп. 3% річних.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями від 19.01.2015р., справу № 908/322/15-г передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 20.01.2015р. справу № 908/322/5-г прийнято до розгляду суддею Дроздовою С.С., присвоєно справі номер провадження 27/5/15 та призначено судове засідання на 16.02.2015р.

Ухвалою суду від 16.02.2015р. розгляд справи відкладався на 12.03.2015р., у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

12.03.2015р. до початку розгляду справи представники позивача заявив письмове клопотання щодо здійснення технічної фіксації судового процесу. Зазначене клопотання задоволено судом.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 12.03.2015р. представник позивача підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві та письмових пояснення, наданих до канцелярії суду 10.03.2015р.

Крім того, позивач надав письмову заяву, в якій просить суму 6 235 грн. 74 коп., яка зазначена в позовних вимога рахувати, як інфляційні втрати.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 29 400 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар, 6 235 грн. 74 коп. інфляційних втрат, 882 грн. 00 коп. 3% річних.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.03.2015р. підтримав свої заперечення на позовну заяву, викладені у письмовому відзиві наданому до канцелярії суду 09.02.2015р.

Крім того, відповідач надав письмову заяву про відстрочення виконання рішення суду строком на 6 місяців, у зв'язку із скрутним фінансово-економічним станом на підприємстві відповідача.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що 10.07.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "АВ ЦЕНТР" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Азовзагальмаш" (покупець) укладено договір № ПСН-04727.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити, а покупець оплатити та прийняти товар в асортименті, кількості та за ціною, відповідно до специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно розділу 3 договору товар, який постачається повинен відповідати по своїй якості ДСТУ, які зазначені в специфікації № 1.

Якість товару повинна підтверджуватися сертифікатом якості, виданого підприємством, яке здійснює виробництво товару.

Відповідно до п. 6.2 договору загальна сума договору складає 369 705 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 20 % - 61 617 грн. 50 коп.

Згідно специфікації № 2 від 15.02.2013р. сума договору була збільшена до 485 100 грн. 00 коп.

Відповідно до розділу 4 договору поставка товару здійснюється автомобільним транспортом на умовах СРТ-склад покупця м. Маріуполь, відповідно до «Інкотермс-2000»

Постачальник разом з товаром передає наступні документи:

Рахунок-фактуру, податкову накладну, товарно-транспортну накладну, сертифікат якості підприємства-виробника, сертифікат відповідності ДСТУ на товар, який постачається.

Згідно п. 7.1 договору оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у розмірі 50 % попередньої оплати протягом 7 днів з моменту отримання товару на склад покупця. Після перерахування попередньої оплати на розрахунковий рахунок постачальника, ціни на товар, який поставляється перегляду не підлягають.

На виконання умов договору № ПСН-04727 від 10.07.2012р. та специфікації № 1 до цього договору позивачем 31.08.2012р. на користь відповідача було поставлено та передано через працівників відповідача на підставі довіреностей та накладних товару на загальну суму 485 265 грн. 57 коп.

Необхідно зазначити, що останню партію товару на суму 29 400 грн. 00 коп. було поставлено відповідачу, на його прохання, без попередньої оплати.

Разом з видатковими накладними відповідачу були передані копії податкових накладних.

Відповідач частково здійснив оплату отриманого товару, перерахувавши на розрахунковий рахунок позивача 455 865 грн. 17 коп.

Відповідач не здійснив оплату товару по накладній № 27578 від 17.12.2013р. на суму 29 400 грн. 00 коп., згідно накладної № 27578 товар був отриманий відповідачем 17.12.2013р.

Відповідно до п. 7.1 договору, кінцевий строк оплати товару 24 грудня 2013р.

Всупереч розділу 7 договору, відповідач не виконав зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у розмірі 29 400 грн. 00 коп.

Отже, відповідачем не були виконані належним чином умови договору № ПСН-04727 від 10.07.2012р. в частині оплати, а саме оплачено лише 455 865 грн. 17 коп. за отриманий товар, сума заборгованості відповідача перед позивачем на день розгляду справи складає 29 400 грн. 00 коп.

Відповідачем не заявлено жодних претензій стосовно якості отриманого товару або прострочення строку поставки товару ні на момент його прийняття, ні на момент подання даного позову.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач прийняті на себе зобов'язання виконав належним чином та поставив відповідачу товар, відповідно до умов договору № ПСН-04727 від 10.07.2012р.

За відповідачем рахується не сплачена заборгованість у сумі 29 400 грн. 00 коп. за накладною № 27578 від 17.12.2013р.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", Донецька область м. Маріуполь 29 400 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 6 235 грн. 74 коп. інфляційних втрат та 882 грн. 00 коп. 3% річних.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться індекс інфляції та 3 % річних.

Зокрема, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок втрат від інфляції та 3 % річних за допомогою програмного комплексу "Законодавство", господарський суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача 6 235 грн. 74 коп. інфляційних втрат та 882 грн. 00 коп. 3% річних в межах заявлених позовних вимог.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", Донецька область м. Маріуполь про стягнення 29 400 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар, 6 235 грн. 74 коп. інфляційних втрат, 882 грн. 00 коп. 3% річних.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами, внесеними згідно з постановою пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014р. N 2) суд зазначив, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Заява відповідача про відстрочення виконання рішення строком на шість місяців судом не задовольняється з огляду на наступне.

Пунктом 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надання відстрочення виконання рішення можливе за наявності обставин, що ускладнюють або роблять його неможливим. Відсутність грошових коштів для сплати кредиторських зобов'язань не є достатньо обґрунтованою підставою для надання відстрочення виконання рішення.

Будь-яких доказів в обґрунтування необхідності надання відстрочення виконання рішення, ускладнення його виконання або наявності обставин, які роблять неможливим його виконання відповідачем не надано.

Крім того, позивач заперечив проти відстрочення виконання судового рішення строком на 6 місяців.

За таких обставин, клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення судом не задовольняється.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідач не позбавлений права на звернення з заявою про розстрочку або відстрочку виконання рішення в порядку ст. 121 Господарського процесуального кодексу України з наданням належних та допустимих доказів в обґрунтування.

На підставі статті 85 ГПК України - 12.03.2015року прийнято рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір до суду доведений з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 121 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "АВ ЦЕНТР", м. Київ до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", Донецька область м. Маріуполь задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535 Донецька область м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "АВ ЦЕНТР" (04655 м. Київ, вул. Аляб'єва, 3, ) 29 400 (двадцять дев'ять тисяч чотириста) грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар, 6 235 (шість тисяч двісті тридцять п'ять) грн. 74 коп. інфляційних втрат, 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн. 00 коп. 3% річних, 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 18.03.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.