РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015Справа №910/22451/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про розірвання договору

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Васильченко Т.В.

Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Дементьєв Я.Т. за довіреністю № 249/07 від 05.01.2015 р.;

від відповідача: Король О.М. за довіреністю № 91/2014/12/26-8 від 26.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач) про розірвання укладеного між сторонами Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521161 від 29.10.2007 р. з 26.04.2014 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що він є експлуатуючою організацією будинку за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б, і не будучи його балансоутримувачем та з огляду на відсутність такого суб'єкту, уклав спірний Договір з відповідачем для постачання послуг кінцевим споживачам. За твердженням позивача, до 26.04.2014 р. його грошові зобов'язання виконувались за рахунок сплати коштів кінцевими споживачами, проте з 26.04.2014 р. набрав чинності Закон України № 1198-7, яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, до ч. 4 ст. 19, згідно з новою редакцією якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Крім того, було внесено зміни до ч. 1 ст. 29 Закону та визначено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. На підставі зазначеного, оскільки позивач не є теплопостачальною організацією, він вважає, що не може бути стороною спірного Договору. Зокрема, на переконання позивача, наразі існує законодавча заборона йому укладати з мешканцями будинку (споживачами) договори на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без відповідної ліцензії. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до відповідача листом № 07-0616 від 31.07.2014 р. з пропозицією вважати укладений між сторонами Договір розірваним, однак відповідач листом № 029/53/8942 від 15.09.2014 р. заперечив проти цього. Не погодившись з відмовою відповідача вважати спірний Договір припиненим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2014 р. було порушено провадження у справі № 910/22451/14 та призначено її до розгляду на 04.11.2014 р.

04.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та клопотання про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами звукозапису.

Від відповідача 04.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що позивачем у 2014 році не було виконано умови завчасного повідомлення про припинення дії Договору, а тому він продовжив свою дію на наступний період. У свою чергу, щодо доводів позивача про приписи Закону України № 1198, то відповідач звертає увагу на те, що наразі механізму його реалізації не передбачено.

У судовому засіданні 04.11.2014 р. в порядку ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 19.11.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2014 р. розгляд справи, у зв'язку з неявкою представника позивача, було відкладено на 09.12.2014 р.

У судовому засіданні 09.12.2014 р. від позивача надійшли додаткові документи у справі, клопотання про витребування від Державної реєстраційної служби України з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо прав власності на житлові приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б за період з жовтня 2007 року по грудень 2014 року. Крім того, від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він повторно наголошує на тому, що у зв'язку із змінами у законодавстві не може бути стороною спірного Договору.

Також, від позивача у судовому засіданні 09.12.2014 р. надійшло клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої він просить поставити питання: хто згідно Договору № 521161 від 29.10.2007 р. фактично споживав централізоване опалення та гаряче водопостачання у будинку за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б. Проведення зазначеної експертизи позивач просить доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. було призначено колегіальний розгляд справи. При цьому, розгляд клопотань, заявлених позивачем, суд вирішив відкласти до встановлення фактичних обставин справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. справу № 910/22451/14 передано на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Васильченко Т.В., Любченко М.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/22451/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 15.01.2015 р.

15.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові заперечення на клопотання позивача про витребування доказів та призначення судової експертизи, в яких він вказує на те, що позивач набув статусу виконавця житлово-комунальних послуг.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. від представників сторін надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 18.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2015 р., у зв'язку з направленням Головуючого судді Ломаки В.С., а також суддів Васильченко Т.В. та Любченко М.О. на навчання до Національної школи суддів України у період з 16.02.2015 р. по 27.02.2015 р. на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва № 2-а від 22.01.2015 р. «Про направлення суддів господарського суду міста Києва на навчання до Національної школи суддів України», суд змінив дату наступного судового засідання у справі № 910/22451/14 на 10.02.2015 р.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 10.02.2015 р., у зв'язку з перебуванням судді Любченко М.О. у відпустці, справу № 910/22451/14 було передано колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Васильченко Т.В., Цюкало Ю.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/22451/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 10.02.2015 р.

У судовому засіданні 10.02.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 11.03.2015 р.

У судовому засіданні 11.03.2015 р. суд розглянув клопотання позивача про витребування від Державної реєстраційної служби України з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації щодо прав власності на житлові приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б за період з жовтня 2007 року по грудень 2014 року та клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи й вирішено в задоволенні таких клопотань відмовити в силу необґрунтованості.

Так, суд звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є вимоги про розірвання укладеного між сторонами Договору, зокрема, з підстав неможливості позивача бути його стороною, у зв'язку зі змінами в законодавстві.

Водночас, позивачем належним чином не обґрунтовано, яке значення в контексті предмету доказування і даній справі має інформація про права власності на житлові приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б за період з жовтня 2007 року по грудень 2014 року та те, хто відповідно до Договору № 521161 від 29.10.2007 р. фактично споживав централізоване опалення та гаряче водопостачання у будинку за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б.

У судовому засіданні 11.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2007 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі Структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада-7» (абонент) було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521161 (далі - Договір), відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляцію -в період опалювального сезону, гарячого водопостачання - протягом року, а абонент зобов'язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Згідно з п. 2.2.1. Договору енергопостачальна організація зобов'язалась постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього Договору, вартість якої згідно з п. 2.3.1 Договору абонент зобов'язався своєчасно сплачувати.

Відповідно до п. 5 Додатку № 4 до Договору було визначено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує у Районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в РВТ).

Згідно з п. 2 Додатку № 4 до Договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії.

Відповідно до п. 8.1. Договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2008 р.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п.8.4 Договору).

При цьому, пунктом 8.2. Договору сторони визначили, що він припиняє свою дію в таких випадках: закінчення строку, на який він був укладений; за взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; передбачених п. 6.4.1. Договору; ліквідації сторін.

Доказів припинення договору в установленому порядку суду не надано.

Звертаючись з позовом про розірвання Договору, позивач вказує на те, що фактичні обставини не дозволяють виконувати його умови як позивачем, так і відповідачем, з огляду на зміни в законодавстві, що набули чинності 26.04.2014 р.

Зокрема, позивач зазначає, що 26 квітня 2014 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що діяла до внесення вказаних змін) було визначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Згідно з поясненнями позивача, він не є балансоутримувачем будинку за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 6-Б, але враховуючи необхідність забезпечення мешканців житлово-комунальними послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання та з огляду на відсутність норми, яка регулювала правовідносини у житловому будинку, у якому балансоутримувач не був визначений, в порядку аналогії закону позивач уклав з відповідачем спірний Договір для постачання послуг кінцевим споживачам, якими є мешканці та орендарі житлових і нежитлових приміщень за вказаною адресою.

Оскільки Договір було укладено для забезпечення потреб населення та орендарів у тепловій енергії, позивач звертає увагу на те, що виконання ним грошових зобов'язань за Договором щодо оплати поставленої відповідачем теплової енергії відбувалось за рахунок коштів, які сплачували безпосередні кінцеві споживачі.

Наразі ж, відповідно до пояснень позивача, після того, як з 26.04.2014 р. набрав чинності Закон України № 1198-7, яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до частини 4 ст. 19 якого в новій редакції виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

При цьому, також було внесено зміни до ч. 1 ст. 29 Закону та визначено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Оскільки позивач не є теплопостачальною організацією, він вважає, що не може бути стороною спірного Договору.

Відповідач, у свою чергу, як зазначалось вище, проти позову заперечує, вказуючи на те, що позивач не виконав умову договору щодо завчасного повідомлення про припинення дії договору, а тому договір продовжив свою дію на наступний період. При цьому, відповідач зауважує, що механізму реалізації норм нового законодавства, на яке посилається позивач, як на підставу своїх вимог, не встановлено.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про розірвання у судовому порядку укладеного між сторонами Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, положеннями ст. 16 ЦК України (ст. 20 ГК України) визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Також, в силу приписів ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Обумовлені спірним Договором послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання у контексті спірних правовідносин сторін слід прирівнювати до послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції зі змінами від 26.04.2014 р. договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

При цьому, Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг (ч. 3 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Виходячи зі змісту постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії» від 10.08.2012 р. № 278 вид господарської діяльності у сфері теплопостачання та у сфері послуг з централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню.

Як встановлено судом з пояснень представника позивача, його правоустановчих і реєстраційних документів, він не здійснює діяльність з виробництва і постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, не має необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у сфері теплопостачання та у сфері послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та, відповідно, не є виконавцем цих послуг, а здійснює обслуговування власників житлових і нежитлових приміщень, шляхом управління житловим і нежитловим фондом, організовує забезпечення потреб мешканців будинку, власників і орендарів приміщень у житлово-комунальних послугах.

Згідно з п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, централізоване водовідведення, централізоване постачання холодної та гарячої води, централізоване опалення надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем.

Неможливість виконання позивачем відповідних зобов'язань, в даному випадку, полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками і орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без наявності відповідної ліцензії, яка у позивача відсутня.

Зазначені зміни в законодавстві в сукупності слід розглядати як підставу для припинення зобов'язань з огляду на настання обставин, за які не відповідає жодна із сторін.

Так, частиною 1 ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1. ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

З наведеного вище слідує, що з 26.04.2014 р. позивач не може виступати виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і не вправі надавати послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання, у зв'язку з чим спірний Договір підлягає розірванню.

Посилаючись на обставини, що зумовлюють необхідність припинення Договору, 31.07.2014 р. позивач направив відповідачу письмову пропозицію № 07-0616 від 31.07.2014 р. про розірвання договору, однак відповідач листом № 029/53/8942 від 15.09.2014 р. заперечив проти цього.

Частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Розглядаючи спори про зміну договірних правовідносин в судовому порядку, слід відзначити, що у відповідності до положень ст. 188 ГК України, законодавцем встановлено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Аналогічні положення передбачені ст. 11 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, як на тому наголошено в постанові Верховного Суду України № 3-53гс12 від 20.11.2012 р., надсилання пропозицій про внесення змін до договору є виключно правом, а не обов'язком, а тому недотримання вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє права звернутися до суду з позовом про зміну умов договору за наявності спору, тобто відсутності згоди на зміну умов договору.

В даному випадку фактичні обставини справи свідчать про наявність істотної зміни обставин, які відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України є достатньою підставою для розірвання договору судом.

Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності правових підстав для розірвання укладеного між сторонами Договору.

Водночас, аналізуючи зміст заявлених позовних вимог, суд звертає увагу на те, що позивач просить розірвати спірний Договір з дати, яка вже минула - 26.04.2014 р.

Такі вимоги позивача не узгоджуються з приписами чинного законодавства.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Рішення господарського суду в такому випадку є юридичним фактом, з яким пов'язується настання правових наслідків, визначених статтею 653 ЦК України.

Зазначена правова позиція також знайшла своє відображення в п. 2.19. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р., у відповідності з яким наголошено, що згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

При цьому, слід відзначити, що ч. 5 ст. 188 Господарського кодексу України надає суду можливість встановлювати інший строк набрання чинності змін до договору, що слід розуміти як можливість встановлення за рішенням суду іншого строку набрання чинності, а не надання зворотної сили розірванню договору.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 14.05.2008 р. у справі № 56/248-07, від 18.11.2009 р. у справі № 17/110д/09.

Аналогічна позиція була висловлена також в постанові Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2012 р. у справі № 26пд/5014/1174/2012, з висновками якого погодився Вищий господарський суд України в постанові від 15.11.2012 р.

З викладеного вбачається відсутність у господарського суду підстав при вирішенні спору про розірвання договору визнавати його припиненим з певного моменту до дня набрання чинності судовим рішенням у справі, оскільки це суперечить вимогам закону, які визначають наслідки розірвання договору.

Таким чином, суд не може в даному випадку розірвати укладений між сторонами Договір з 26.04.2014 р., оскільки це не відповідатиме вищенаведеним нормам чинного законодавства, а отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме: суд розриває спірний Договір, і він вважатиметься розірваним з моменту набрання законної сили даним судовим рішенням.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість позовних вимог, позов підлягає задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. З дня набрання чинності даним рішенням розірвати Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521161 від 29.10.2007 р., укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі Структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 7».

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, місто Київ, площа І. Франка, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» (02068, місто Київ, вулиця Г. Ахматової, 3, ) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.03.2015 р.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді Т.В. Васильченко

Ю.В. Цюкало