ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Справа № 914/3542/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі суддів:

головуючого-судді Бойко С. М.,

суддів Бонк Т. Б.,

Якімець Г. Г.,

при секретарі судових засідань Фіна Н.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянув апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

на рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014 року

у справі № 914/3542/14

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів

про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суму 2 380 198,04 грн.

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду Львівської області від 10.12.2014 року у справі № 914/3542/14 позов Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суму 2 380 198,04 грн. задоволено частково. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 1374759, 84 грн. індексу інфляції , 968134, 94 3% річних.

Підставою відмови суду в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, нарахованих за період з 30.09.2011р. по 02.10.2011р. включно, є сплив строку позовної давності. Окрім того судом було проведено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних в межах визначених позивачем періодів та з врахуванням часткового погашення відповідачем суми основного боргу.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014 року у справі № 914/3542/14 в частині відмови в задоволенні 22 461,70 грн. інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ДК «Газ України» задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що не погоджується з даним рішенням в частині відмови в задоволенні 22 461,70 грн. інфляційних втрат та вважає, його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме: статті 625 ЦК України, постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. та процесуального права, а саме: ст.ст. 4-2, 43, 83, 84, 85 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує доводи апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач при поданні позову не врахував того факту, що ЛМКП «Львівтерлоенерго» проводило оплати основної суми боргу по договору 06/09-1258-БО-21, а саме на рахунок виконавчої служби було оплачено 500 000, 00 грн., відтак судом було правомірно перераховано інфляційні втрати та 3% річних.

Представник позивача, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання..

Відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання. Разом з тим, відповідно до п.3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки наведені в ньому підстави не впливають на прийняття рішення по справі. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними в справі документами, враховуючи положення ст.75 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача в судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволені апеляційної скарги позивача слід відмовити.

Судом встановлено, що 23.09.2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір за № 06/09-1258-БО-21 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачу природний газ у встановленому обсязі, а на останнього, в свою чергу, покладено обов'язок прийняти та оплатити газ на умовах Договору. У зв'язку із неналежним виконанням цього договору, рішенням господарського суду Львівської області від 28.04.11 року, в справі за № 5015/2051/11, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 10 891 161,67 грн.; 852 293,44 грн. пені (нараховано з 08.10.2010 року), 1 694 941,20 інфляційних (нараховано з листопада 2009 по лютий 2011 року), 677 092,96 грн. 3% річних (нараховано з 11.11.2009 року по 08.04.2011).

В силу ст.35 ГПК України факти встановлені рішенням суду в господарській , цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки відповідачем рішення суду не виконується, заборгованість за поставлений природній газ не погашено, ДК "Газ України" звернулось із позовом до ЛМКП "Львівтеплоенерго" про стягнення нарахованих у відповідності до ст.625 ГПК України 1404959,86грн. індексу інфляції за період з жовтня 2011 року по серпень 2014 року та 975238,18грн. 3% річних, за період з 30.09.2011р. по 26.09.2014р.

Пленумом Вищого господарського суду в п.5.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 04.07.2011 р. в справі за №13/210/10; від 12.09.2011 р. в справі за №6/433-42/183; від 14.11.2011 р. в справі за № 3-116гс11.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Окрім цього, а в п.5.1 вказаної Постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Після розгляду справи, позивачем долучено докази часткової сплати суми боргу відповідачем, які не були враховані ним у розрахунках. А тому заява позивача про зменшення суми основного боргу з цих підстав судом першої інстанції не розглянута правомірно.

Проте, судом першої інстанції враховані при розрахунку частини розміру погашеного боргу та підтверджуються, а саме: копія платіжного доручення № 4073 від 17 квітня 2014 року на суму 100 000 грн., копія платіжного доручення № 5111 від 20 травня 2014 року на суму 100 000 грн., копія платіжного доручення № 6236 від 16 червня 2014 року на суму 100 000 грн.; копія платіжного доручення № 1446 від 14 лютого 2014 року на суму 100 000 грн.; копія платіжного доручення № 2656 від 17 березня 2014 року на суму 100 000 грн.; копія листа від 19.02. 2014 року №50-518 про зміну призначення платежу (а.с. 106). З цих підстав позовні вимоги задоволені частково, Відповідно і правильно, пропорційно задоволеним вимогам і проведено розподіл судових витрат і визначення розміру 3% річних та інфляційні.

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, провівши відповідні перерахунки в межах визначених позивачем періодів та з врахуванням часткового погашення відповідачем суми основного боргу, що підтверджується платіжними дорученнями №1446 від 14.02.2014р., №2656 від 17.03.2014р., №4073 від 17.04.2014р., №5111 від 20.05.2014р. та №6236 від 16.06.2014р., приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 1374759,84грн. індексу інфляції та 968134,94грн. 3% річних. Про що правильний висновок зроблений судом першої інстанції.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, нарахованих за період з 30.09.2011р. по 02.10.2011р. включно, слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності та зробленою відповідачем, у поданому ним відзиві, заявою з цього приводу.

Відповідно до ст.256ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, згідно зі ст.257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено ч.ч.2-4 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не приймає до уваги посилання ЛМКП "Львівтеплоенерго" у своїх запереченнях на п.2.2 ст.2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природній газ та електричну енергію", оскільки, передбачене ним списання заборгованості (у тому числі встановлена судовим рішенням) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у ст.1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними за період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплаченої станом на дату набрання чинності цим Законом, стосується виключно визначеного переліку підприємств, до якого ЛМКП "Львівтеплоенерго" не включено.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу не задоволено, витрати по сплаті судового збору позивачеві поверненню не підлягають відповідно до ст. 49 ГПК України

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2014 року у справі № 914/3542/14 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя С.М. Бойко

Суддя Т.Б. Бонк

Суддя Г.Г. Якімець