РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015Справа №910/1099/15-г

За позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва
ДоПублічного акціонерного товариства «Київенерго»
Пророзірвання договору
Суддя Спичак О.М.

Без виклику представників сторін:

від позивача: Мельник В.Ф. - дов. № 47-355 від 30.01.2015 р.; Турченко Д.Л. - дов. № 47-5 від 05.01.2015 року;

від відповідача: Марковська В.В. - дов. № 91/2014/11/07-3 від 07.11.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 510104 від 31.08.2001року.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 31.08.2001 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району (абонент) було укладеного договір № 510104 від 31.08.2001 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором. Проте через внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач втратив статус виконавця комунальних послуг, а отже і втратив підстави бути стороною в договорі № 510104 від 31.08.2001 року, та з 01.08.2014 року у позивача відсутні підстави та повноваження щодо забезпечення споживачів комунальними послугами в якості їх виконавця.

Ухвалою суду від 23.01.2015 року було порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 09.02.2015 року.

Представник позивача 03.02.2015 р. через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а в судовому засіданні 09.02.2013 р. представники позивача надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача 02.02.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву, а в судовому засіданні 09.02.2015 року надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Відповідно до статті 77 ГПК України, судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 16.03.2015 р.

Представник позивача 12.02.2015 р. через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі, а в судовому засіданні 16.03.2015 р. представники позивача надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 16.03.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2001 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району (абонент) було укладеного договір № 510104 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 2.2.1, 2.2.2 договору передбачено, що Енергопостачальна організація зобов'язалась постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до договору; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією.

У свою чергу, згідно з п. 2.3.1. договору абонент зобов'язався дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку №1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2003 року (п. 8.1. договору).

Відповідно до п. 8.4 договору, останній вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

17.03.2013 р. Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» відповідно до якого житловий та нежитловий фонд територіальної громади міста Києва, який переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, був переданий 02.09.2013 р. на праві господарського відання Комунальному підприємству «Керуючи дирекція Дніпровського району міста Києва».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що через внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач втратив статус виконавця комунальних послуг, а отже і втратив підстави виступати стороною в договорі № 510104 від 31.08.2001 року, у зв'язку з чим у нього відсутні підстави та повноваження щодо забезпечення споживачів комунальними послугами в якості їх виконавця, з огляду на що останній припинив надавати послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2014 року позивач листом за вих. № 47-3579 звернувся до відповідача про розірвання дії договорів згідно додатку №1 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 01.08.2014 року, в тому числі й договору № 510104 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 31.08.2001 року.

Відповідач листом № 029/53/8271 від 26.08.2014 року повідомив позивача, що враховуючи укладення між ПАТ «Київенерго» та КП УЖГ Дніпровського району міста Києва з 01.07.2014 року договору «Про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води і розмежування відповідальності», договори на постачання теплової енергії, згідно з додатком №1 до листа, вважаються припиненими з 30.06.2014 року в частині здійснення постачання теплової енергії населенню (окрім споживачів категорій «бюджетні організації», «інші споживачі», «творчі спілки», «релігійні організації»), згідно з переліком житлових будинків, відповідно до додатку №1 до договору. Договір про співпрацю укладено лише для житлових будинків. Господарчі блоки Дніпровського УЖГ зазначені в облікових даних ПАТ «Київенерго» як БПО не увійшли в Додаток 1 до Договору. На цей час ПАТ «Київенерго» не здійснює роботу щодо надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання нежитловим приміщенням, тому питання щодо розірвання договорі з нежитловими приміщеннями є недоцільним.

Суд зазначає, що лист за вих. № 47-3579 від 07.08.2014 року позивача за своєю правовою природою не є повідомленням про припинення дії договору № 510104 від 31.08.2001 р. у розумінні п.8.4 зазначеного договору та не свідчить про припинення дії договору 31.12.2014 року.

Крім того, з листа № 029/53/8271 від 26.08.2014 року Публічного акціонерного товариства «Київенерго» вбачається, що сторонами так і не було досягнуто згоди стосовно розірвання договору № 510104 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 31.08.2001 року та припинення спірних правовідносин.

Враховуючи недосягнення сторонами згоди стосовно припинення договору № 510104 від 31.08.2001 р. шляхом його розірвання, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулася до суду з позовом про його розірвання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 2, 3, 4 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст.652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 23.05.2011р. Верховного Суду України по справі №3-47гс11.

Пунктом 2 Постанови № 630 від 21.07.2005 р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що терміни не визначені постановою вживаються у значенні, наведеному у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Судом встановлено, що 26.04.2014 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, ст. 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Статтю 29 вказаного нормативно-правового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

За таких підстав, враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не є балансоутримувачем жилого та нежилого фонду міста Києва, оскільки вказане майно було повернуто Дніпровській районній у м. Києві ради та закріплено за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва».

Таким чином, набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передання до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві раді з балансу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровської районної у м. Києві ради жилого та нежилого фонду, а також, з урахуванням положень ст. 188 Господарського кодексу України, є визначеною сукупністю необхідних умов, за яких договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони, у зв'язку з істотною зміною обставин.

Тобто, наведене вказує на те, що з урахуванням термінологічних визначень, які містяться у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» (з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії») Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва не може мати статус виконавця комунальних послуг.

При цьому, за висновками суду, при укладенні договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, так як контрагенти не могли передбачити відповідні законодавчі зміни та можливість бути виконавцем послуг з теплопостачання лише за умови наявності статусу теплопостачальної організації.

Зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, оскільки позивач позбавлений можливості надавати послуги з теплопостачання за відсутності відповідної ліцензії, отримання якої є правом, а не обов'язком позивача.

З урахуванням того, що метою укладення договору було не безпосереднє споживання позивачем теплової енергії, а надання ним житлово-комунальних послуг як виконавцем кінцевим споживачам, за висновками суду, подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при його укладенні. Крім того, із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином доведено існування істотної зміни обставин, що є підставою для розірвання договору № 510104 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 31.08.2001 р.

Заперечення відповідача щодо того, що з набуттям чинності Законом України від 10.04.2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води може бути не тільки ПАТ «Київенерго», а будь-яка інша організація, що має ліцензію на постачання теплової енергії, таким чином, відповідач не став автоматично виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ для усіх споживачів, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони суперечать суті норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не доводять відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору в даній справі.

Також, суд відхиляє заперечення відповідача проти позовних вимог, які полягають у тому, що позовну заяву від 16.01.2015 р. № 47-94 подано після закінчення дії договору - 31.12.2014 р., оскільки лист позивача за вих. № 47-3579 від 07.08.2014 року за своєю правовою природою не є повідомленням про припинення дії договору № 510104 від 31.08.2001 р. у розумінні п.8.4 зазначеного договору та не свідчить про припинення дії договору 31.12.2014 року.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання договору № 510104 від 31.08.2001 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва та Публічним акціонерним товариством «Київенерго», підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Розірвати, укладений Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва та Публічним акціонерним товариством «Київенерго», договір № 510104 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 31.08.2001 р.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, пл. І. Франка, буд. 5, ) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (місцезнаходження: 02002, м. Київ, вул. Челябінська, буд. 9-г, ) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

23.03.2015 р.

Суддя О.М. Спичак