ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 р. Справа№ 5015/3297/12
Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів: судді Бортник О.Ю. - головуюча, суддів Кидисюка Р.А. та Матвіїва Р.І. при секретарі судових засідань Бобаку Т.О., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу - Міністерства оборони України, м. Київ,
до відповідача 1 Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд", с. Малехів,
до відповідача 2 Приватного підприємства "Автотехнобудсервіс", с. Малехів,
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області, м. Львів,
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України, м. Київ,
за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", м. Львів,
за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департаменту капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Київ,
за участю третьої особи-5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Адміністративного департаменту Міністерства оборони України, м. Київ
про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

За участю представників:
від прокуратури Покора К.В.,
від позивача - Гудима В.О. - представник,
від відповідача 1 Байова Х.Ю. представник,
від відповідача 2 Гай О.О. представник,
від третіх осіб не з`явились.
Суть спору: Перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідачів: Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" та Приватного підприємства "Автотехнобудсервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб третю особу 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області, третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Центральне спеціалізоване будівельне управління Міністерства оборони України, третю особу 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", третю особу 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент капітального будівництва Міністерства оборони України, третю особу 5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Адміністративний департаменту Міністерства оборони України. Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що 23 липня 2003 р. між відповідачами у справі укладено договір купівлі-продажу № 16 нерухомого майна операторської будівлі автозаправної станції площею 16,3 кв. м та споруди мийки площею 3,2 м кв., які розташовані по вул. Лесі Українки, 45, у с. Малехів Жовківського району Львівської області. Вказаний договір укладено з порушеннями п.п. 1, 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30 липня 1999 р. за № 1477, ст. 75 ГК України без відповідного дозволу органу управління майном на підставі бізнес-плану підприємства, який не є дозволом на відчуження майна.
Відповідач 1 та Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області проти задоволення позову не заперечили.
Відповідач 2 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що спірний договір укладено на підставі бізнес-плану відповідача 1 на 2003 р., який 10.02.2003 р. затверджено начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України, котрий є дозволом органу управління майном на його відчуження. Начальник цього управління діяв на підставі наказу Міністра оборони України № 212 від 14.07.99 р., яким дозволено начальнику розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил начальнику Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України делегувати, зокрема й начальнику Центрального спеціалізованого будівельного управління частину своїх повноважень щодо контролю за ефективністю використання та збереженням закріпленого за підприємствами квартирно-будівельного комплексу Збройних Сил України державного майна, а саме: здійснення оперативного функціонального управління державними підприємствами, які створені на базі розформованих будівельних організацій і установ. Крім цього, відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, заяву про застосування якого ним подано в порядку, встановленому ст. 267 ЦК України.
Рішенням господарського суду Львівської області від 08 січня 2013 р., яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду, в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 05 листопада 2013 р. у справі скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2013 р. та рішення господарського суду Львівської області від 08.01.2013 р. у справі № 5015/3297/12, яку передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. При цьому Вищий господарський суд України вказав, що при новому розгляді даної справи господарському суду слід встановити правовий статус майна, що стало об`єктом спірного договору, та залежно від встановленого застосувати норми права, які регулюють відчуження вказаного майна. Господарський суд першої інстанції має встановити наявність чи відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, у випадку застосування норм щодо позовної давності належним чином дослідити доводи та докази прокуратури та Міністерства оборони України щодо поважності пропуску строку позовної давності, в залежності від встановленого та з огляду на норми чинного законодавства прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Розгляд справи відкладався та зупинявся з підстав, наведених у наявних в матеріалах справи ухвалах суду. Строк розгляду справи продовжувався та у складі колегії суддів, яка здійснювала новий розгляд справи, відбувались зміни членів колегії суддів з підстав, які також викладені у наявних в матеріалах справи ухвалах суду.
Заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до норм ст. 48 ЦК УРСР, яка діяла на день укладення спірного договору у справі, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Судом встановлено, що між відповідачами у справі 23 липня 2003 р. укладено Договір купівлі-продажу № 16. У пунктах 1.1., 1.4. цього Договору зазначено, що відповідач 2, як переможець конкурсу, купив у відповідача 1 операторську будівлю АЗС, загальною площею 16,3 м кв., споруду мийки, загальною площею 3,2 кв. м. Майно, яке було предметом договору № 16 обліковувалось на балансі продавця (відповідача 1), як необоротні матеріальні активи. Укладенню договору № 16 передувало складення відповідачем 1 бізнес-плану Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд», у якому йшлося про продаж споруди мийки будівельної техніки та будівлі АЗС в с. Малехів. Цей бізнес-план 10.02.2003 р. затверджено начальником центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Д.В. Ісаєнко.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», в редакції яка діяла на момент укладення спірної угоди, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Відповідач 1 відповідно до положень його Статуту (п.п 2.1., 4.2.) є Державним підприємством Міністерства оборони України, заснованим на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Підприємство відповідача 1 створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних сил України і інших замовників. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Таким чином, за своєю правовою природою майно відповідача 1 не є майном, на яке поширюється дія норм Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України». Відповідач 1 не є військовою частиною, закладом, установою чи організацією Збройних Сил України, а є державним підприємством, яке здійснює господарську діяльність, передбачену своїм Статутом (розділ 7 Статуту).
Відповідно до преамбули та вимог пунктів 1, 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30 липня 1999 р. № 1477, в редакції яка діяла на момент укладення спірної угоди, Положення визначало порядок відчуження майна шляхом продажу державного майна, закріпленого за державними підприємствами; державного майна, наданого в оренду; державного майна підприємств, які перебувають у процесі приватизації; державного майна тих суб`єктів підприємницької діяльності, щодо яких, відповідно до їхнього Статуту, поширюються норми чинного законодавства України, встановлені для державних підприємств; державного майна, що перебуває на балансі суб`єктів підприємницької діяльності недержавної форми власності (далі - підприємства). Під майном у цьому Положенні розумілись матеріальні цінності, які, відповідно до чинного законодавства, віднесені до основних засобів (фондів). Цим Положенням передбачалось, що відчуження майна державного підприємства проводиться безпосередньо підприємством після отримання на це дозволу центрального або місцевого органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати функції управління державним майном (надалі - орган управління майном), за погодженням з Фондом державного майна України або його регіональними відділеннями, Фондом майна Автономної Республіки Крим (далі - ФДМ).
Згідно з п. 4.4. Статуту відповідача 1 відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, що встановлений чинним законодавством. Органом управління майном відповідача 1 відповідно до преамбули його Статуту є Міністерство оборони України. Бізнес-план відповідача 1 на 2003 р. затверджено начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони, якому наказом № 212 від 14.07.1999 р. лише дозволено делегувати здійснення оперативного функціонального управління державним підприємством, яке створене на базі розформованих будівельних організацій і установ.
Таким чином, при укладенні 23 липня 2003 р. Договору купівлі-продажу № 16 він не відповідав вимогам закону та Статуту відповідача 1, оскільки дозвіл органу виконавчої влади та погодження Фондом державного майна України цього договору відсутні.
Доводи відповідача 2 про те, що за спірним договором реалізовувались нематеріальні активи, які не є основними засобами, а відтак, на цей договір не поширюються вище перелічені правові норми Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, необгрунтовані. З метою перевірки правильності віднесення предмету купівлі-продажу до інших нематеріальних активів протоколом засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії від 01 квітня 2003 р. судом за клопотанням відповідача 2 призначались відповідні судові експертизи, які не були проведені в зв`язку з неподанням експерту витребуваних ним документів (том V, а.с. 119-120) та неоплатою відповідачем 2 експертизи.
Відтак, суд вирішує вказане питання на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У матеріалах справи відсутні достатні та належні докази на підтвердження посилань відповідача 2 на те, що згідно з п. 33 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 92 від 27 квітня 2000 р., в редакції, чинній станом на 01 квітня 2003 р. (на момент складення протоколу засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії), об`єкт основних засобів вилучається з активів (списується з балансу), а відтак й перестає належати до основних засобів, які є активами, у разі його невідповідності критеріям визнання активом, а саме: малоцінності внаслідок зношування. Особами, які беруть участь у справі, суду не надані докази того, що предмети договору купівлі-продажу станом на день укладення спірного договору не відповідали критеріям визнання активом, оскільки були малоцінними внаслідок зношення (відповідно до п. 1 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» основними засобами є матеріальні активи). При цьому відповідачем 1, на балансі якого перебували спірні активи та який виступав їх продавцем, такі докази, зокрема щодо балансової вартості реалізованого майна, не подані в зв`язку з відсутністю первинних доказів та знищенням бази, у тому числі й бухгалтерського обліку за 2003-2004 роки. За таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до п. 5 вищезгаданого Положення для цілей бухгалтерського обліку основні засоби класифікуються за такими групами: основні засоби (п.5.1.) та інші необоротні матеріальні активи (п. 5.2.). Крім цього, відповідно до п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 жовтня 1999 р. № 242, нематеріальний актив це немонетарний актив, який не має матеріальної форми, може бути ідентифікований та утримується підприємством з метою використання протягом періоду більше одного року (або одного операційного циклу, якщо він перевищує один рік) для виробництва, торгівлі, в адміністративних цілях чи надання в оренду іншим особам. У матеріалах справи відсутні та особами, які беруть участь у справі суду не надані докази того, що будівля АЗС та споруда мийки, які були предметами спірного договору купівлі-продажу, не мають матеріальної форми. За таких обставин, у суду відсутні підстави для висновку про те, що предмети договору купівлі-продажу № 16 на момент їх продажу не належали до основних засобів підприємства продавця.
Однак, відповідачем 2 подано суду заяву про застосування позовної давності та наслідків її спливу. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку, що строк позовної давності для захисту цивільного права або інтересу у справі сплив, виходячи з такого. Згідно з нормами ст.ст. 256, 257, 260, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 Цивільного кодексу України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
На виконання вказівок Вищого господарського суду України, викладених у його постанові у справі від 05 листопада 2013 р., господарським судом Львівської області ухвалами неодноразово вимагались докази поважності причин пропуску строку позовної давності, якщо таку, на думку прокурора та позивача, пропущено. На виконання вимог ухвал суду прокуратурою в інтересах позивача письмово повідомлено, що ні прокурором, ні позивачем не пропущено строку позовної давності (том ІV, а.с. 73-74, пояснення прокуратури від 10.02.2015 р. № 10/2/3-57 вих. 15). При цьому прокуратура стверджує, що про порушення прав позивача вона довідалась лише у березні 2012 р. при проведенні перевірки дотримання посадовими особами відповідача 1 вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України.
Однак, згідно з нормами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається не лише з дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Вказаною нормою Цивільного кодексу України початок перебігу позовної давності встановлено альтернативно: від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його право порушила. Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що прокуратура та позивач могли довідатися про порушення права позивача та про особу, яка це право позивача порушила, значно раніше, ніж при проведенні прокуратурою у 2012 р. вищезгаданої перевірки відповідача 1 у справі.
Так, ще 16 лютого 2004 р. начальник Центрального спеціалізованого будівельного управління, повідомляв Військову прокуратуру Західного регіону України про те, що 10 лютого 2003 р. він на підставі наказу Міністра оборони України № 212 надав дозвіл відповідачу 1 на реалізацію адміністративної будівлі та інших приміщень у м. Львові по вул. Личаківській, 227, що знаходяться на балансі даного підприємства і були закріплені за ним на праві повного господарського відання (том 4, а.с. 102-103). Він також повідомляв військову прокуратуру Західного регіону України про наявність затвердженого ним 10.02.2003 р. бізнес-плану ДП МОУ «Західвійськбуд», який вважався дозволом на реалізацію майна, зазначеного у бізнес-плані і на підставі якого здійснювалась реалізація майна відповідача 1. Відповідно до повідомлення військової прокуратури Західного регіону від 05.03.2004 р. № 6/18-с в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб відповідача 1 щодо скоєння ними порушень законодавства при відчуженні вищезгаданих приміщень по вул. Личаківська, 227, у м. Львові 5 березня 2004 р. відмовлено за відсутності події злочину.
09.06.2008 р. Територіальним Західним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України складено Акт за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд». З цього акту (сторінки акту 8-9) вбачається, що уже станом на 09.06.2008 р. контрольно-ревізійному управлінню позивача було відомо про відчуження відповідачем 1 на підставі Бізнес-плану на 2003 рік, який затверджено 10.02.2003 р. начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України, який відповідачем 1 вважався дозволом на відчуження нерухомого майна, будівлі АЗС та споруди мийки у с. Малехів Жовківського району Львівської області. Контрольно-ревізійному управлінню позивача також було відомо, що затвердження бізнес-плану відбулось на підставі наказу Міністра оборони України № 212 від 14.07.1999 р., реалізація майна здійснювалась на конкурсній основі. Крім цього, у акті вказано, що для ревізії надано копії постанов Військової прокуратури Західного регіону України від 05.03.2004 р. та від 14.12.2007 р. про відмову в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб відповідача 1 щодо вчинення ними порушень вимог чинного законодавства при відчуженні нежитлових приміщень по вул. Личаківській, 227 за відсутністю події злочину та про часткове закриття кримінальної справи в частині зловживання службовим становищем службовими особами відповідача 1 при відчуженні будівель військового містечка № 157 відповідно. Крім цього, відповідачем 1 надавалась 01 січня 2004 р. Центральному спеціалізованому будівельному управлінню його звітність за 2003 р. про фінансово-господарську діяльність підприємства за 2003 р., у тому числі баланс, звіт про фінансові результати з примітками та розшифровкою по основних засобах (том ІV, а.с. 188-222).
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Військова прокуратура Західного регіону України станом на 2004 р., здійснюючи перевірку законності реалізації майна відповідача 1 по вул. Личаківській 227, у м. Львові, знала про наявність бізнес-плану відповідача 1 на 2003 р., затвердженого 10.02.2003 р. начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України, який містив перелік об`єктів нерухомого майна, котрі підлягали продажу у 2003 р., досліджувала його. Військова прокуратура Західного регіону України уже в 2004 р. у ході здійсненні вищезгаданої перевірки однозначно могла довідатись про наявність Договору № 16 від 23 липня 2003 р. та про відсутність згоди Міністерства оборони України і погодження Фонду державного майна України на його укладення, витребувавши у межах своїх повноважень усі господарські договори, укладені відповідачем 1 щодо відчуження об`єктів, зазначених у вищезгаданому бізнес-плані на 2003 р. Відповідно до пояснень прокуратури від 19.11.2012 р. № 4-160вих-12 та акту знищення архівних справ від 09.07.2012 р. (том ІІ, а.с. 35-39) матеріали цієї перевірки відповідача 1 у 2004 р. як і постанова від 05.03.2004 р. знищені у зв`язку з закінченням строків зберігання даних документів. Відтак, суд дійшов висновку, що Військова прокуратура Західного регіону України, належно виконуючи покладені на неї повноваження, могла довідатись про порушення прав позивача та про осіб, які їх порушили, не пізніше 5 березня 2004 р. (дата прийняття постанови про відмову у порушенні кримінальної справи щодо реалізації майна, розташованого по вул. Личаківській, 227, у м. Львові ). Позивач також міг довідатись про наявність спірного договору № 16 та про реалізацію відповідачу 2 зазначеного у ньому майна без його згоди як у 2004 р. так і у 2008 р. Адже 01 січня 2004 р. відповідачем 1 подано Центральному спеціалізованому будівельному управлінню його звітність за 2003 р. про фінансово-господарську діяльність підприємства за 2003 р., де зазначалось про вибуття основних засобів відповідача 1. Начальнику цього управління наказом Міністерства оборони України № 212 делеговано повноваження з проведення щоквартального аналізу фінансово-економічної діяльності підприємств та здійснення контролю за своєчасним та правильним проведенням на підприємствах інвентаризації основних засобів. Позивач міг довідатись про порушення свого права й 09.06.2008 р. при проведенні Територіальним Західним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача 1. У акті ревізії йдеться про спірний договір та документи, на підставі яких його було укладено. Та обставина, що прокуратура та працівники контрольно-ревізійного управління Міністерства оборони України при проведенні перевірок у 2004 р. та 2008 р. не довідались про порушення прав позивача внаслідок укладення договору № 16 жодним чином не спростовує посилань відповідача 2 на те, що вони могли про це довідатись, як і могли довідатись про осіб, котрі порушили права позивача.
З огляду на викладене, враховуючи, що прокуратурою знищено матеріали перевірки, яка проводилась у 2004 р., за закінченням термінів зберігання документів, а відповідачем 1 відповідно до його пояснень від 02.06.2014 р. та листа № 196 від30.05.2014 р. (том V, а.с. 66, 67) теж знищено ряд доказів, які вимагались судовим експертом та мали істотне значення для справи, суд вважає заяву відповідача 2 про застосування судом позовної давності у справі № 5015/3297/12, в якій позов подано 06.08.2012 р., обґрунтованою й такою, що підлягає до задоволення. Адже введення позовної давності зумовлюється вимогами стабільності в цивільному обігу, оскільки не можна залишати в невизначеному стані фактично сформовані обставини, зокрема між відповідачами у справі, без будь-якого обмеження у часі. Введення позовної давності також зумовлене тим, що із її закінченням доказування суттєво ускладнюється, документи можуть зникнути, що мало місце у даній справі.
Посилання прокуратури на п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (клопотання від 11.10.2012 р., том І, а.с. 142-143) судом до уваги не беруться. Прокуратура та позивач стверджують що у 2003 р. їм не було відомо про порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача. З огляду на те, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і він обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 ЦК України (ст.ст. 256, 260 ЦК України), право на пред`явлення позову не може передувати даті, з якої починається перебіг строку позовної давності. Аналогічні положення закріплювались й у ст. 76 ЦК УРСР, згідно з якою перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникало з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як зазначено у поясненнях прокуратури та позивача, у 2003 р. вони не знали і не могли знати про порушення прав позивача у справі внаслідок укладення Договору № 16. Судом встановлено, що про порушення Договором № 16 прав позивача йому та прокуратурі не могло бути відомо до 1 січня 2004 р. Відтак, право на пред`явлення позову до цієї дати не виникло.
Крім цього, відповідно до п. 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року, якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.
З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд -
В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.
3. Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом ХІІ ГПК України.
Повне рішення складено 17.03.2015 р.

Суддя Бортник О.Ю.,

Суддя Кидисюк Р.А.,

Суддя Матвіїв Р.І.