РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/29501/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА"

до Фізичної особи-підприєця Слободян Тетяна Володимірівна

про стягнення заборгованості у розмірі 2 681,94

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Мельник Тетяна Сергіївна (дов.б/н від 22.04.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНИ" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприєця Слободян Тетяна Володимірівна про стягнення заборгованості у розмірі 2 681,94

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань, прийнятих за договором поставки № 788/2011, укладеного між сторонами 29.03.2011, у зв'язку із чим за ФОП Слободян Тетяна Володимірівна утворилась заборгованість у сумі 1 066,43 грн з оплати товару поставленого 24.03.2011 за видатковою накладною № 100-03185. Внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач також пред'явив до сплати відповідачем сум пені у розмірі 651,51 грн та штрафу, передбаченого п. 5.3 Договору у розмірі 1000,00 грн. .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2014 порушено провадження у справі №910/29759/14 та призначено її до розгляду на 10.02.2015 року.

10.02.2015 через відділ документообігу та діловодства суду позивачем надано до матеріалів справи додаткові документи.

Ухвалою від 10.02.2015 судом задоволено клопотання позивача про подовження терміну розгляду справи у порядку ст.69 ГПК України та, зважаючи на нез'явлення відповідача до судового засідання, розгляд справи відкладено на 12.03.2015 року.

У судове засідання 12.03.2015 представник позивач з'явився, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач повторно не з'явився на виклик суду, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.03.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Слободян Тетяною Володимирівною (покупець) укладено Договір поставки № 788/2011 (далі - Договір).

Відповідно до умов п.1.1 зазначеного Договору постачальник постачає та передає у власність покупцю, а покупець вивчивши прас-лист постачальника, замовляє, приймає у власність та зобов'язується вчасно та повністю оплатити товар.

За умовами п. 2.2 Договору поставка товару оформлюється видатковою накладною, яка є невід'ємною частиною цього договору. В накладній зазначаються: дата поставки, асортимент, кількість та ціна товару, а також загальна сума, що підлягає оплаті покупцем за поставлений товар.

Пунктом 2.3 Договору сторони визначили, що накладна складається постачальником у відповідності до погодженої заявки покупця і умов цього Договору та підписується обома сторонами. Від імені покупця накладна підписується особою, що приймає товар.

З моменту підписання накладної представниками обох сторін, поставка товару вважається такою що відбулась належним чином, товар вважається таким, що прийнятий покупцем по якості і кількості, а право власності на товар і ризики випадкового знищення чи випадкового пошкодження товару, такими , що перейшли від постачальника до покупця.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у березні 2011 поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 412,93 грн, про що свідчить видаткова накладна № 100-03185, яка підписана повноважними представниками обох сторін.

Оскільки, у порушення умов п. 3.1 Договору, яким встановлено обов'язок покупця здійснити оплату поставленого товару не пізніше, ніж через 7 календарних днів з моменту поставки товару, відповідач здійснив лише часткову оплату поставленого товару у розмірі 346,50 грн, тому за Фізичною особою-підприємцем Слободян Т.В. рахується заборгованість з оплати поставленого товару у розмірі 1066,43 грн.

Внаслідок того, що відповідачем так і не погашено наявну перед позивачем заборгованість за порушення зобов'язань прийнятих за Договором № 788/2011 від 29.03.2011 зі сплати товару, поставленого 24.03.2011, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі- ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, за умовами Договору № 788/2011 укладеного між сторонами 29.03.2011, ТОВ «СУШІ ХАУС УКРАЇНА» зобов'язалось поставляти у власність ФОП Слободян Т.В., товар, а ФОП Слободян Т.В. зобов'язалось приймати та своєчасно оплачувати постачальнику вартість отриманого товару в порядку і на умовах, зазначених у цьому Договорі та видаткових накладних.

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п. 3.1 здійснити оплату поставленого товару не пізніше, ніж через 7 календарних днів з моменту поставки товару.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у повному обсязі виконав прийняті за Договором зобов'язання, та поставив у березні 2011 відповідачу товар на загальну суму 1412,93 грн., що підтверджується складеними та підписаними сторонами відповідними видатковою накладною № 100-03185.

Проте відповідач у порушення зобов'язань, прийнятих за Договором, здійснив часткову оплату отриманого товару у розмірі 346,50 грн, у зв'язку із чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 1 066,43 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати поставленого товару у розмірі 1 066,43 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки, відповідачем не виконане зобов'язання з оплати отриманого товару, позивачем правомірно пред'явлено вимогу про сплату пені у розмірі 615,51 грн. Перевіривши розрахунок суми заявленої пені, суд дійшов висновку, що ця вимога підлягає задоволенню.

Умовами п. 5.3 Договору сторонами встановлено, що у випадку порушення покупцем строку оплати товару (п.3.1 Договору), більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, постачальник має право стягнути з покупця штраф в розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень, за кожний випадок відповідного прострочення платежу.

Отже, встановивши наявність прострочення платежу з боку відповідача, та зважаючи на вищезазначену умову договору, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно пред'явлено до стягнення з відповідача суму штрафу у розмірі 1000,00 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА" до Фізичної особи - підприємства Слободян Тетяни Володимирівни про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Слободян Тетяни Володимирівни (03151, місто Київ, вулиця Михайла Мішина, будинок 41, кв.14; ідентифікаційний номер фізичної особи ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА" (03170, місто Київ, бульвар Ромена Ролана, будинок 7; ідентифікаційний ) суму основної заборгованості у розмірі 1066 (одна тисяча шістдесят шість) гривень 43 копійки, пені у розмірі 615 (шістсот п'ятнадцять) гривень 51 копійку, суму штрафу у розмірі 1000 (одну тисячу гривень) 00 копійок та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 12.03.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 17.03.2015 року

Суддя К.В. Полякова