номер провадження справи 20/7/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015 Справа № 908/33/15-г

За позовом Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" (71112, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, буд.13/7)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт" (71112, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, буд.2)

про стягнення 215 515,56 грн.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - Мастеров О.В. (дов. б/н від 06.01.2015 р.);

Від відповідача - Чайка Д.І. (дов. б/н від 14.11.2014 р.)

Каменюк Л.М.(адвокат, свідоцтво №2519 від 30.03.2007р.

договір б/н від 20.01.2015 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення 204698,42 грн., із яких: 76101,02 грн. - 3% річних, 33642,12 грн. інфляційних нарахувань, 94 955,28 грн.пені.

Автоматизованою системою документообігу господарського суду здійснено розподіл позову між суддями та визначено до розгляду судді Гандюковій Л.П.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08.01.2015 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі №908/33/15-г, присвоєно номер провадження 20/7/15, призначено судове засідання на 23.01.2015 р. На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 23.01.2015 р. оголошено перерву до 17.02.2015 р., потім до 03.03.2015 р. Ухвалою суду від 03.03.2015 р. в порядку ст.69 ГПК України за клопотанням позивача продовжено строк вирішення спору на 15 днів - до 20.03.2015 р. включно, розгляд справи відкладено на 18.03.2015 р.

18.03.2015 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, отриманої 23.01.2015 р., письмових пояснень, отриманих 16.02.2015 р. та заяви про збільшення позовних вимог, яка надійшла через канцелярію суду 03.03.2015 р. та в порядку ст.22 ГПК України прийнята судом до розгляду. Просить стягнути з відповідача суму 215515,56 грн., із яких: сума 74200,70 грн. - 3% річних, сума 46 359,58 грн. інфляційних нарахувань, сума 94 955,28 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані слідуючими обставинами. На виконання умов договору №66 "К" від 25.01.2012р., предметом якого є організація та виконання операцій по перевалці та транспортно-експедиційному обслуговуванню портом експортного чавуну, який поступає від фірм, з якими ТОВ "Агропромекспорт", як експедитором, укладено договори, позивач надав послуги та підписав із відповідачем акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг). Відповідач повністю виконав зобов'язання з оплати, однак всупереч п.п.4.18, 4.19 договору систематично допускав порушення договірних зобов'язань, яке полягає у несвоєчасній сплаті рахунків за надані послуги за 2012, 2013 роки. На підставі ст. 121 Конституції України, ст.ст.509, 525, 526, 530, 625 ЦК України, глави 26 ГК України просить позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав повністю, у письмовому відзиві та доповненнях до нього, отриманих судом 23.01.2015 р., 17.02.2015 р., 18.03.2015 р., зазначив наступне. За час дії укладеного між сторонами договору №66 "К" від 25.01.2012р. по факту виконаних робіт позивачем було направлено понад 100 актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), відповідно понад 100 рахунків. ТОВ "Агропромекспорт" відповідно до умов договору здійснювало оплату, але по деяким рахункам із порушенням строків, встановлених договором, внаслідок несвоєчасного переказу грошових коштів вантажовласником. Позивач кожного дня професійно та монопольно співпрацює з експедиторами, які є представниками вантажовласників та діють за їх рахунок. Саме тому у спірний договір №66"К" позивачем були включені такі положення. Інформація про власника вантажу та платника послуг порту позивачу була надана, оскільки п.3.27 договору зобов'язує експедитора інформувати порт про фірми-постачальників. Таким чином, відповідач вважає, що позов заявлений до неналежного відповідача, тому у позові просить відмовити. Крім того, із посиланням на ст.625 ЦК України, звертає увагу, що закон не передбачає стягнення інфляції, 3% річних за відсутності грошового зобов'язання (боргу), заявлені позовні вимоги є похідними (вторинними) до основного зобов'язання, що прострочене. Позов не містить ані вимог про стягнення основного боргу, ані обґрунтування виникнення такого грошового зобов'язання та настання його строку, ані належних доказів існування такого основного зобов'язання. Позовна заява не містить доказів, що підтверджують дати направлення позивачем відповідачу актів виконаних робіт (наданих послуг) за договором, що унеможливлює з'ясування чіткої дати виникнення такого грошового зобов'язання та, відповідно, настання строку його виконання. За умов п.п.4.18,4.19 договору, згідно з ч.ч.1, 5 ст.9, ч.1 ст.13 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, ст.509 ЦК України грошове зобов'язання експедитора (відповідача) по сплаті рахунків порту починає свій перебіг із моменту надання експедитору акта виконаних робіт (наданих послуг) та підписання його експедитором без заперечень. Остаточний розрахунок за договором відповідачем проведено 26.03.2014 р., таким чином зобов'язання сторін за договором виконані належним чином задовго до подання позовної заяви. Підставою для виникнення грошового зобов'язання експедитора (відповідача) було настання подій:1) фактичне надання портом послуг, 2) складання портом акту прийому - передачі виконаних робіт (надання послуг) у 2 примірниках та направлення їх експедитору разом із остаточним рахунком, 3) перевірка експедитором акту, 4) у разі відсутності заперечень - підписання акту та повернення підписаного примірника акту порту. Тому грошове зобов'язання по оплаті починає свій перебіг із моменту надання експедитору акту виконаних робіт (надання послуг) та підписання його експедитором без заперечень. У порушення умов договору, акти надавались експедитору не одночасно з остаточним рахунком, а зі значним запізненням. Надані портом копії журналів видачі рахунків, актів виконаних робіт та податкових накладних містять інформацію лише про дату вручення рахунків, дані про вручення відповідних актів виконаних робіт та їх підписання у журналах не міститься. Ствердження у судовому засіданні представників позивача, що дати, які проставлені у лівому верхньому куті кожного акту, відповідають датам їх направлення та підписання відповідачем спростовуються наданими доказами. Ці дати відповідають даті судно заходу (здійснення перевалки чавуну), а не даті складання акту чи направлення його відповідачу. Надати контррозрахунок не представляється можливим, оскільки у розрахунках відсутні дати вручення актів виконаних робіт. Крім того, позивачем неправильно визначена подвійна облікова ставка пені, немає належного нормативного обґрунтування застосування методики розрахунку інфляційних нарахувань. Заперечення обґрунтовані також ст.129 Конституції України, ст.ст. 11, 526, 530, 610, 612, 901, 903, 929 ЦК України, ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність». Також 03.03.2015 р. відповідач надав заяву про застосування позовної давності. У судовому засіданні 23.01.2015 р. відповідачем було заявлено усне клопотання зобов'язати позивача надати журнал приймання актів для встановлення дати їх отримання. Клопотання судом відхилено, оскільки в судовому засіданні позивач надав для огляду журнали реєстрації, які також були оглянуті судом і представниками відповідача, фотокопії витягів із журналів долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

25.01.2012 р. між Державним підприємством «Бердянський морський торговельний порт» (порт за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромекспорт» (експедитор за договором, відповідач) укладений договір № 66«К», предметом якого, відповідно до п. 1.1, є організація та виробництво операцій по перевалці та транспортно-експедиторському обслуговуванню портом експортного чавуну, далі по тексту договору - вантаж, який надходить для фірм, з якими експедитор має договори.

У розділі 4 договору сторони обумовили ставки та порядок розрахунків. Зокрема, відповідно до п. 4.1 акордна ставка за перевалку однієї тони експортного чавуну в чушках встановлюється в розмірі 7,3 доларів США. У пункті 4.2 встановлено плату за збереження та відповідальність експедитора за своєчасний вивіз вантажу з порту, у п.4.3 - порядок визначення льодового збору, у п.п.4.4,4.5,4.7,4.8 - вартість розстановки, прибирання, зберігання, зачистки вагонів; у п.4.6 - вартість зачистки складських приміщень, у п.п.4.9, 4.13 - вартість зважування, у п.4.12 - вартість заїзду автотранспорту в порт.

Відповідно до п. 4.17 після отримання інформації про прибуття судна під навантаження вантажу, порт передає попередній рахунок, а експедитор проводить передплату всіх платежів за перевалку вантажу.

Згідно з п. 4.18 договору по факту виконаних робіт (наданих послуг) портом складається акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) в двох екземплярах та направляється експедитору разом із кінцевим рахунком. Експедитор зобов'язаний на протязі 5-ти банківських днів підписати акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), повернути підписаний екземпляр акту порту та провести взаєморозрахунки з портом по кінцевому рахунку з урахуванням проведеної передплати по попередньому рахунку.

При відсутності по вині експедитора оплати по кінцевому рахунку порту в повному обсязі у вказаний період, експедитор, починаючи з 6-го дня, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожну добу затримки платежу. Оплата пені не звільняє експедитора від зобов'язання сплатити кінцевий рахунок в повному об'ємі. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок порту (п. 4.19).

Згідно з п. 8.1 договір вступає в силу з 01.01.2012 р. та діє до 31.12.2012 р., а в частині зобов'язань по даному договору - до повного їх виконання сторонами договору.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у період з 28.08.2012 р. по 14.12.2012 р., з 11.02.2013 р. по 31.12.2013 р. надав послуги, передбачені договором, виставляв відповідачу рахунки на оплату наданих послуг за договором № 66«К». Отримання рахунків відповідачем підтверджується витягом із журналу вручення рахунків та їх оплатою.

Сторонами підписувалися акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) по договору № 66»К» за кожним рахунком окремо. Усі акти підписані з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Із матеріалів справи, зокрема, відомості взаємних розрахунків за період з 28.11.2011р. по 21.11.2014 р. по договору №66«К», підписаної уповноваженими представниками сторін, слідує, що відповідач неналежно виконав свої грошові зобов'язання, оплату здійснював частково і несвоєчасно.

Відповідач факт порушення грошового зобов'язання не спростував.

22.07.2014 р., 04.08.2014 р., 07.08.2014 р. позивач направляв відповідачу претензії, відповідно до яких вимагав від відповідача сплати втрат від інфляції, 3% річних, пені. Отримання відповідачем претензії підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, копії яких долучені до матеріалів справи.

Обґрунтовуючи вимоги порушенням грошових зобов"язань - несвоєчасністю розрахунків за надані послуги за договором №66«К» за період 2012 - 2013 роки, позивач 31.12.2014 р. звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України договір є однією із підстав виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку).

Згідно з ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний припис містить п.п. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оцінюючи представлені сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що взаємовідносини сторін за договором №66«К» тривали протягом 2012,2013 р.р., про що свідчать посилання у рахунках, актах здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) на вказаний договір. Перелік (найменування) послуг, робіт та їх вартість перелічені у цих документах і всі виконані роботи (надані послуги) прийняті відповідачем без зауважень, про що мається відповідна відмітка, вартість погоджена. На момент подачі позову відповідачем у повному обсязі сплачено суму основного боргу, однак, відповідач виконав свої грошові зобов'язання з порушенням строків, установлених у договорі, про що свідчать відомість взаємних розрахунків за період з 28.11.2011р. по 21.11.2014 р. по договору №66«К», підписана уповноваженими представниками сторін. Копії усіх документів залучені до матеріалів справи.

Згідно з ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Правові наслідки порушення грошового зобов'язання передбачені, зокрема, ст.ст.549,611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - постанова Пленуму) роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також роз'яснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь- якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 46359,58 грн., в тому числі 5844,84 грн., нараховані за зобов'язаннями 2012 р. та 40514,74 грн., нараховані за зобов'язаннями 2013 р., а також 74200,70 грн. -3% річних, із них 25327,12 грн., нарахованих за зобов'язаннями 2012 р., 48873,58 грн., нарахованих за зобов'язаннями 2013р. (згідно з розрахунком, долученого до заяви про збільшення позовних вимог, одержаної судом 03.03.2015 р.).

У п. 3.2 постанови Пленуму роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. Також у п.1.9 постанови Пленуму роз'яснено: якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Умовами договору №66«К» сторони передбачили передоплату за подачу-прибирання вагонів, користування вагонами, недобори провізних та інших платежів, що нараховуються залізницею (п.4.16), попередні рахунки і попередню оплату за перевалку вантажу (п.4.17), а також у п.4.18 визначили, що по факту виконаних робіт (наданих послуг) портом складається акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) у двох екземплярах та направляється експедитору разом із кінцевим рахунком. Експедитор зобов'язаний на протязі 5-ти банківських днів підписати акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), повернути підписаний екземпляр акту порту та провести взаєморозрахунки з портом по кінцевому рахунку з урахуванням проведеної передплати по попередньому рахунку.

Суд вважає, що із змісту даного пункту слідує, що відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням попередньої оплати протягом 5-банківських днів з моменту отримання рахунку, а не підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), так як обов'язок підписати акт та повернути порту є самостійний обов'язок відповідача, який підтверджує факт виконання робіт (надання послуг). При цьому суд бере до уваги також роз'яснення, викладені у п.1.7 Пленуму, згідно з якими оскільки ст.530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованного поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

У підтвердження дат вручення відповідачу рахунків, і, відповідно, відліку 5 банківських днів для їх оплати, позивачем надано для огляду в судовому засіданні журнали видачі рахунків, актів виконаних робіт та податкових накладних за 2012, 2013 р.р., витяги з яких (фотокопії) долучені до матеріалів справи. Відповідач не заперечив, що надані портом фотокопії витягів із журналів видачі містять інформацію про дату вручення рахунків. Дати вручення рахунків і початок відліку строку порушення грошового зобов'язання наведені у розрахунках позивача, що не суперечить Господарському процесуальному кодексу України стосовно вимог до позовної заяви (розрахунок може бути наведений у позовній заяві, або доданий до неї).

Суд також звертає увагу, що в усіх підписаних сторонами без зауважень актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) мається посилання на конкретний рахунок (його номер та дату). Заперечення відповідача щодо дати акту і відсутність доказів у підтвердження дати отримання актів не впливає на суть спору, оскільки обов'язок оплати як попереднього так і остаточного рахунку встановлений договором та законом, для відліку строку оплати остаточного рахунку встановлено 5 банківських днів.

Надані відповідачем копії коносаменту №1 від 07.12.2013 р. та офіційного звіту про час знаходження судна у порту у підтвердження того, що дати у актах відповідають датам судно заходу (перевалки чавуну), а не даті складання акту, також не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки відповідачем будь-яких зауважень у актах щодо дати не зроблено. Незазначення відповідачем у актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) іншої дати (дати отримання, дійсної дати підписання акту), ненадання ним доказів, які б спростовували вказані позивачем дати отримання рахунків є ризиком підприємницької діяльності відповідача. Відповідачем не надано, зокрема, листування, із змісту якого можливо було визначити інші дати отримання рахунків, актів здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) та повернення актів.

У пункті 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Враховуючи викладене, судом перевірено розрахунки позивача із урахуванням роз'яснень Пленуму, приписів законодавства та встановлено, що у них допущено помилки. Суд перевіряв розрахунки інфляційних втрат, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений та враховував, що у разі сплати до 15 числа місяця, інфляційні не нараховуються, а якщо після 15 числа - інфляційні нараховуються з урахуванням цього місяця. Так, за рахунком № на суму боргу 530000 грн. позивачем нараховано 1060 грн. інфляційних за грудень 2012 р. (індекс 100,2), однак не враховано дефляцію за листопад 99,9%, тому правильною є сума 528,94 грн. інфляційних; аналогічно, за рахунком № на суму боргу 1555,36 грн. підлягає стягненню інфляція 1,55 грн. (а не 1,56) за період листопад -грудень 2012 р. (100,1%); за рахунком № на суму боргу 562355,08 грн.( на останній день грудня) інфляційні за січень 2013 р. становлять 1124,71 грн. (індекс 100,2); за рахунком №12081178 на суму боргу 4472,58 грн. інфляційні за січень 2013 р. становлять 8,95 грн., за рахунком №120405200 на суму боргу 540728,9 грн. інфляційні за січень 2013 р. становлять 1081,56 грн., за рахунком № на суму боргу 308020,03 грн. інфляційні за січень 2013 р. становлять 616,04 грн.; за рахунком № на суму боргу 559076,89 грн. інфляційні за січень-лютий 2013 р. становлять 557,96 грн. Оскільки нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватися по кожному рахунку як самостійної підстави для визначення суми боргу, суми дефляції по рахунку № (-1495,74 грн.), № (-549,65), № (-708,12) не повинні зменшувати інфляційні втрати, нараховані за іншими рахунками. В іншій частині інфляційні за 2012 р. розраховано правильно. Таким чином, за 2012 р. інфляційні нарахування становлять всього 5235,11 грн.

У розрахунках інфляційних нарахувань за 2013 р. позивачем допущено помилки: за рахунками № на суму 286508,99 грн. інфляційні відсутні, оскільки борг сплачений 05.11.2013 р., за рахунком № на суму боргу 319377,92 грн., інфляційні відсутні, оскільки борг погашений у листопаді і за 13 днів інфляційні не нараховуються; з цих ще підстав відсутні інфляційні за рахунком № на суму боргу 286221,19 (нараховані позивачем за 15 днів листопада); відсутні за рахунком № на суму боргу 45102,59 грн. (на кінець грудня борг сплачено); із цих же підстав відсутні за рахунком № на суму боргу 150000 грн. (на кінець грудня борг відсутній),за рахунком № на суму боргу 25348,32 грн. (грудень 2013 р. не повинен враховуватися, борг сплачено 09.01.2014р.), за рахунком № на суму боргу 1602,73 грн. інфляційні відсутні (на кінець грудня борг відсутній); за рахунком № інфляційні відсутні за січень і не доведені за лютий (інфляційні за січень не нараховуються, оскільки борг визначається на кінець місяця, борг у лютому сплачувався частками, але інфляційні нараховані не за місяць, а по суті щоденно), за рахунком № інфляційні відсутні за січень (не повинні нараховуватися), за лютий-березень не доведені, оскільки нараховані не за місяць, в по суті щоденно), за рахунком № на суму боргу 52000,62 інфляційні відсутні, скільки на кінець місяця оплати (січень 2014 р.) борг був відсутній, за рахунком № на суму боргу 31685,4 інфляційні відсутні, оскільки борг визначається на кінець січня 2014 р. (за січень не нараховуються), борг сплачений до 15 лютого 2014 р. (03.02.2014 р.).В іншій частині інфляційні за 2013 р. розраховано правильно. Тобто, за 2013 р. інфляційні нарахування становлять всього 15 206,27 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню, з відповідача стягується загальна сума 20 441,38 грн. інфляційних нарахувань за 2012 -2013 р.р., в іншій частині відмовляється.

Перевіривши розрахунок 3% річних, заявлених до стягнення, судом встановлено, що позивач також допустив помилки, оскільки при розрахунку річних за періоди, які охоплюються 2012-2013 р.р., брав у розрахунку у загальному 366 днів у році, тоді як 2013 р. мав 365 днів Зокрема, за рахунком № 3% річних становить суму 1328,11 грн. (заявлено 1325,66 грн.). Однак, враховуючи приписи ст.ст.22,83 ГПК України суд не виходить за межі позовних вимог і стягує заявлену суму 74 200,70 грн. -3% річних.

Позивачем також заявлено до стягнення пеня в сумі 94 955,28 грн.

Відповідно до ст.ст. 610-611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 ст. 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторони домовились, що при відсутності по вині експедитора оплати по кінцевому рахунку порту в повному обсязі у вказаний період, експедитор, починаючи з 6-го дня, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожну добу затримки платежу. Оплата пені не звільняє експедитора від зобов'язання сплатити кінцевий рахунок в повному об'ємі. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок порту (п. 4.19).

Як вбачається із розрахунку, пеня нарахована: по рахунку № від 22.11.2013 р. за період із 30.11.2013 р. по 24.12.2013 р. у сумі 302,25 грн.; по рахунку № від 30.11.2013 р. за період із 11.12.2013 р. по 30.12.2013 р. у сумі 336,66 грн.; по рахунку № від 30.11.2013 р. за період із 10.12.2013 р. по 26.12.2013 р. у сумі 960 грн.; по рахунку № за період із 11.12.2013 р. по 09.01.2014 р. у сумі 291,5 грн.; по рахунку № за період із 12.12.2013 р. по 18.12.2013 р. у сумі 3,85 грн.; по рахунку № за період із 17.12.2013 р. по 20.01.2014 р. у сумі 9133,90 грн.; по рахунку № за період із 19.12.2013 р. по 15.01.2014р.у сумі 268,36 грн.; по рахунку № за період із 24.12.2013 р. по 31.01.2014 р. у сумі 9855,43 грн.; по рахунку № за період із 01.01.2014 р. по 04.02.2014 р. у сумі 9723,88 грн.; по рахунку № за період із 01.01.2014р. по 07.03.2014 р. у сумі 24 118,28 грн.; по рахунку № за період із 01.01.2014 р. по 24.02.2014 р. у сумі 4775,5 грн.; по рахунку № за період із 04.01.2014 р. по 17.01.2014р. у сумі 259,78 грн.; по рахунку № за період із 10.01.2014 р. по 12.03.2014 р. у сумі 12695,5 грн.; по рахунку № за період із 11.01.2014 р. по 26.03.2014 р. у сумі 21925,97 грн.; по рахунку № за період із14.01.2014 р. по 17.01.2014 р. у сумі 62,4 грн., по рахунку № за період із 14.01.2014 р. по 03.02.2014 р. у сумі 242,02 грн. У підсумковій сумі по розрахунку позовних вимог зазначено, що пеня за 2013 рік у сумі 94955,28 грн. за період з 28.11.2013 р. по 31.12.2013 р., однак у судовому засіданні позивач уточнив, що пеня заявлена за періоди, які вказані по кожному рахунку.

Перевіривши розрахунок пені, заявленої до стягнення, суд брав до уваги, що день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за період, заявлений до стягнення, подвійна облікова ставка НБУ становила 13%.(6,5%х2). По рахунку № від 22.11.2013 р. пеня становить 269,13 грн., по рахунку № від 30.11.2013 р. пеня становить 299,76 грн., по рахунку № від 30.11.2013 р. пеня становить 854,79 грн., по рахунку № пеня становить 259,56 грн., по рахунку № пеня становить 3,43 грн., по рахунку № пеня становить 8132,92 грн., по рахунку № пеня становить 229,80 грн., по рахунку № пеня становить 8775,40 грн., по рахунку № пеня становить 8658,26 грн., по рахунку № пеня 21 475,18 грн., по рахунку № пеня 4 252,16 грн., по рахунку № пеня 231,31 грн., по рахунку № пеня 11304,21 грн., по рахунку № пеня 19 523,12 грн., по рахунку № пеня 55,56 грн., по рахунку № пеня 215,50 грн. Відповідно до перерахунку, здійсненого судом, суд визнає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими на загальну суму 84540,09 грн. пені, в частині суми 10 415,19 грн. пені (94 955,28 грн. - 84540,09 грн.) позовні вимоги є не доведеними.

Відповідно до ст.ст.256, 260, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його настання. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач заявив про пропуск позовної давності. Позивач не заявив і не надав доказів щодо поважних причин пропущення позовної давності.

На підставі ст.ст. 258, 267 ЦК України, заяви відповідача суд застосовує позовну давність до вимог щодо стягнення пені за період з 30.11.2013 р. по 30.12.2014 р. включно (оскільки як слідує із поштового штемпеля на конверті позивач звернувся до господарського суду з позовом 31.12.2014 р.) по рахунку № від 22.11.2013 р. повністю в сумі 269,13 грн., по рахунку № від 30.11.2013 р. повністю в сумі 299,76 грн., по рахунку № від 30.11.2013 р. повністю в сумі 854,79 грн., по рахунку № повністю в сумі 3,43 грн., по рахунку № частково за період із 11.12.2013 р. по 30.12.2013р. включно в сумі 180,56 грн., по рахунку № з 17.12.2013 р. по 30.12.2013 р. включно в сумі 3986,91 грн., по рахунку № частково за період з 19.12.2013 р. по 30.12.2013 р. включно в сумі 109,80 грн., по рахунку № за період із 24.12.2013 р. по 30.12.2013 р. включно в сумі 1933,12 грн. Таким чином, у зв'язку з пропуском позовної давності відмовляється також у стягненні 7 637,50 грн., тому остаточно з відповідача на користь позивача стягується сума 76902,59 грн. пені (84540,09 грн. - 7637,50 грн.).

Позовна давність до 3% річних та інфляційних нарахувань не застосовується, оскільки вони не є неустойкою.

На підставі викладеного, позов в цілому задовольняється частково.

Заперечення відповідача спростовуються наведеними вище, а також наступним. Згідно з п. 5.1 постанови Пленуму №14 від 17.12.2013р. кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України) (п.7.1постанови Пленуму ). Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Статтею 617 даного Кодексу визначені підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Так, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. У п. 1.10. постанови Пленуму №14 від 17.12.2013 р. також роз'яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 5 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як зазначалося вище, факт порушення зобов'язання судом встановлений, відповідач не спростував неналежне виконання грошового зобов'язання зі свого боку. За умовами укладеного між сторонами договору саме відповідач виступає експедитором і зобов'язаною особою щодо оплати виконаних позивачем робіт та наданих послуг, тому саме ТОВ "Агропромекспорт" є належним відповідачем у справі, а посилання ним на ст.ст. 11, 526, 530, 610, 612, 901, 903, 929 ЦК України, ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність», Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку не спростовують висновки суду. Таким чином, у суду відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у частині нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки при зверненні із заявою про збільшення позовних вимог позивачем не було доплачено 216,34 грн. судового збору, на підставі ст. 55 ГПК України, п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. суд стягує вказану суму з позивача на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт" (71112, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, буд.2, ) на користь Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" (71112, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, буд.13/7, ) суму 20 441 (двадцять тисяч чотириста сорок одна) грн.38 коп. інфляційних нарахувань, суму 76902 (сімдесят шість тисяч дев'ятсот дві) грн. 59 коп. пені, суму 74 200 (сімдесят чотири тисячі двісті) грн. 70 коп. - 3% річних, суму 3430 (три тисячі чотириста тридцять) грн. 89 коп. судового збору. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" (71112, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, буд.13/7, ) на користь Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжі (Орджонікідзевський район), 22030001, банк одержувача: ГУДКСУ у Запорізькій області, р/р 3007, МФО 813015, ) суму 216 (двісті шістнадцять) грн. 34 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення складено 23 березня 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.