РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015Справа №910/20800/14

За позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"
доЖитлово-будівельного кооперативу "Локомотив-9"
простягнення 257983,86 грн.
Судді Васильченко Т.В. (головуючий)

Івченко А.М.

Марченко О.В.

в присутності представників сторін:

від позивачаШевченко О.М., довіреність №566 від 31.12.2014;
від відповідачаТрегуб І.А., голова правління; Воловик К.С., довіреність б/н від 23.10.2014; Трамбовецький А.В., довіреність б/н від 23.10.2014.

Суть спору: Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Локомотив-9" про стягнення 257983,86 грн., з яких: 180849,67 грн. - основний борг, 311,16 грн. - пеня, 36169,93 грн. - штраф, 11695,52 грн. - 3% річних та 28957,58 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору на послуги водопостачання та водовідведення №6118/4-13 від 15.01.1999 позивач у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 надав відповідачу послуги з постачання питної води та прийняття каналізаційних стоків, позаяк, відповідач належним чином грошове зобов'язання по сплаті наданих послуг не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за надані послуги, що зумовило нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.10.2014 порушено провадження у справі №910/20800/14 та призначено до розгляду.

22.10.2014 позивач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких вказав, що під час здійснення розрахунків за період з вересня 2011 по березень 2012, ним застосовані тарифи, затверджені постановою НКРЕ «Про встановлення тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» від 20.01.2011 №58, а за період з березня 2012 по вересень 2014 - тарифи, затверджені постановою НКРЕ «Про встановлення тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал» від 10.02.2012 №82.

27.10.2014 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що за даними водолічильників та з урахуванням тарифу на послуги з водопостачання та водовідведення, позивачем за спірний період надано послуг на загальну суму 218903,70 грн., в той час, як ЖБК "Локомотив-9" за вказаний період сплатило 280889,68 грн., а також отримало субсидії в сумі 16348,51 грн. Таким чином, відповідач має переплату по нарахованим послугам.

В судовому засіданні 27.10.2014 у відповідності до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.11.2014.

10.11.2014 відповідач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких наголосив на тому, що чинне законодавство України виділяє послугу з централізованого постачання гарячої води як цілісну, яка не розділена на окреме постачання теплової енергії та постачання холодної води. При цьому, виконавцем послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді є ПАТ «Київенерго», в зв'язку з чим відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов'язку по сплаті вартості питної води, яку було поставлено для підігріву на тепловий пункт, який не перебуває на балансі відповідача та не переданий в управління, повне господарське відання чи користування ЖБК "Локомотив-9".

10.11.2014 позивач, через відділ діловодства суду, подав заперечення на відзив, в якому зазначив, що нарахування обсягів питної води та відповідного обсягу стічних вод по коду абонента №3-348 повністю відповідають актам про зняття показань з приладу обліку, які підписані та погоджені відповідачем. При цьому, пояснив, що до квітня 2012 нарахування об'ємів питної води здійснювалось відповідно до показів приладу обліку типу WPDynamic-150 №9884207 в процентному співвідношенні, пропорційно кількості мешканців, з квітня 2012 року відповідно до Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, нарахування здійснювались за нормою водоспоживання на одного мешканця, а з листопада 2013 - згідно показів теплолічильника СВТУ-10 М №14669.

В судовому засіданні 10.11.2014 у відповідності до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.12.2014.

01.12.2014 позивач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі в яких вказав, що централізоване постачання холодної та гарячої води визначено як один вид житлово-комунальних послуг, який не можна розділити окремо на постачання холодної та постачання гарячої води.

В судовому засіданні 01.12.2014, в зв'язку зі складністю справи, суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду даної справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 01.12.2014 призначено колегіальний розгляд справи №910/20800/14 у наступному складі суду: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Марченко О.В., Ломака В.С.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2014 справу №910/20800/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Ломака В.С., Марченко О.В. та призначено до розгляду.

19.01.2015 відповідач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що договір №6118/4-13 від 15.01.1999 укладений між сторонами, не регулює відносин сторін з приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води, а матеріали справи не містять будь-яких інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

В судовому засіданні 19.01.2015 у відповідності до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.01.2015.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 26.01.2015 справу №910/20800/14 передано на розгляд колегії суддів в складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Івченко А.М., Марченко О.В. у зв'язку з перебуванням судді Ломаки В.С. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 справу №910/20800/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Івченко А.М., Марченко О.В. та призначено до розгляду.

В судовому засіданні 26.01.2015 у відповідності до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 02.03.2015.

30.01.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких навів детальний розрахунок обсягів наданих послуг за договором №6118/4-13 від 15.01.1999.

03.02.2015 відповідач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі з зазначенням об'ємів стоків гарячої води, виходячи з показів лічильника СВТУ-10 М №14669.

В судовому засіданні 02.03.2015 у відповідності до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.03.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 16.03.2015 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

В свою чергу, представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили.

В судовому засіданні 16.03.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, які приймали участь під час розгляду справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.1999 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал", (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал") (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом "Локомотив-9" (абонент) укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №6118/4-13, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65 (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимі концентрації шкідливих речовин.

В свою чергу, абонент за умовами п. 2.2 «а» договору сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору.

Кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань з водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим п. 21.2 правил (п.п. 3.1, 3.4 договору).

Абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення в порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів (п. 3.6 договору).

Пунктом 3.7 договору сторони погодили, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акту звірки в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Цей договір укладається з 15.01.1999 по 31.12.1999 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами та вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (п.п. 5.1, 5.2 договору).

Під час розгляду справи доказів припинення дії договору сторонами не надано, а отже він є діючим та приймається судом до уваги.

Як зазначає позивач, на виконання умов даного договору, він надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 на загальну суму 457587,72 грн.

Втім, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором щодо оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, оплату в повному обсязі не здійснив, сплативши лише 276738,05 грн., у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 180849,67 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За умовами ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір є договором надання послуг водопостачання та водовідведення, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 63 Цивільного кодексу України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про питну воду та питне водопостачання".

За змістом ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства (ч. 1 ст. 16 вказаного Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач вказує, що у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 надав відповідачу послуги з постачання питної води та водовідведення на загальну суму 457587,72 грн., позаяк відповідач оплатив такі послуги лише у розмірі 276738,05 грн., у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 180849,67 грн.

При цьому, із доданого до позовної заяви розгорнутого розрахунку позовних вимог вбачається, що до вартості таких послуг позивачем було включено вартість питної води, яка пішла на підігрів, а з пояснень представника відповідача та наявних в матеріалах справи документів вбачається, що така вода надходила на теплові пункти (бойлери), які знаходяться на балансі СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго».

Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими наказом Держжитлокомунгосп № 65 від 01.07.1994 (які були чинними на момент укладення договору) запроваджено порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації та визначені взаємовідносини між об'єднаннями, виробничими управліннями водопровідно-каналізаційного господарства або іншими експлуатаційними організаціями, комбінатами комунальних підприємств та абонентами міських, районних, селищних водопроводів і каналізацій на території України (надалі - правила № 65).

18.10.2008 вступили в силу нові Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, які затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 року (Правила № 190).

Ці правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Пунктом 3.13 Правил №190 визначено, що суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів, фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності. Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Тобто, вартість спожитої води, яка іде на підігрів має оплачуватися балансоутримувачем відповідного теплового пункту.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Вищого господарського суду України від 14.02.2013 у справі від 5011-72/11620-2012, від 18.12.2014 у справі №910/12847/13, від 19.02.2015 у справі №910/11980/13, від 19.02.2015 у справі №27/135 та інших.

Втім, як встановлено судом під час розгляду справи та не спростовано позивачем, відповідач не має на балансі або у відданні теплових пунктів (бойлерів) та не є виробником гарячої води. Долучені до матеріалів справи документи свідчать про те, що теплові пункти (бойлери), на які надходила від позивача питна вода, знаходяться на балансі СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго».

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Статтею 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві, який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Відповідно до п. п. 2, 6 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, централізоване постачання гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання. Послуги повинні відповідати з централізованого постачання гарячої води - вимогам щодо якості і тиску води, температури гарячої води, а також розрахунковим нормам витрати води у точці розбору.

З наведених норм вбачається, що чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду (яку законодавець також називає енергією). Постачання холодної води для приготування гарячої є окремою послугою, що повинна, в якості сировини, надаватись підприємству, яке має можливість та безпосередньо виробляє гарячу воду.

Тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач, при цьому саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води.

Відповідно до п. 3.13 Правил №190 суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти перебувають на балансі, здійснюють розрахунки з виробником за весь обсяг питної води, яка використана на потреби гарячого водопостачання, лише на основі укладених договорів.

Однак, позивач доказів наявності на балансі відповідача теплових пунктів суду не надав, як і не надав доказів укладання між сторонами у справі відповідних договорів на придбання холодної води, що використовується для приготування гарячої води, а укладений договір №6118/4-13 від 15.01.1999 на підставі якого заявлені позовні вимоги, не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води.

Відтак, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку по оплаті вартості спожитої води, що була поставлена для підігріву на теплові пункти, які не перебувають на балансі останнього, розмір якої згідно доданого до позовної заяви розгорнутого розрахунку позовних вимог за кодом №3-50348 за період з 01.09.2011 по 30.06.2014 становить 32850,70 грн.

Отже, розмір наданих позивачем за договором у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг з постачання питної води та водовідведення, які обліковуються за кодом №3-348, обов'язок по оплаті яких покладається на відповідача, становить 235018,26 грн.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами здійснення відповідачем часткової оплати таких послуг, які обліковуються за кодом №3-348, на загальну суму 107517,17 грн., в тому числі 6010,20 грн., які були оплачені ЖБК "Локомотив-9" до подання позову, втім не враховані позивачем.

Таким чином, заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем за договором у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг з постачання питної води та водовідведення, які обліковуються за кодом №3-348, становить 127501,09 грн., строк оплати яких згідно положень ст. 903 Цивільного кодексу України, ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 3.7 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190, та розділу 3 договору на момент звернення з позовом до суду настав.

При цьому, пунктом 1.4 правил №190 встановлено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 №37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за № 403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно із п. 1.2 Правил приймання стічних вод №37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Пунктом 1.4 Правил приймання стічних вод №37 унормовано, що абонент Водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації.

Стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до п. 2.4 зазначених Правил, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Таким чином, надання послуг із приймання стічних вод, у тому числі гарячого водопостачання, регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг також підлягає оплаті відповідачем на користь позивача.

Згідно розгорнутого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у відповідача наявна заборгованість за стоки гарячої води в сумі 14487,68 грн., розрахунок якої відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення вартості послуг з приймання стоків гарячої води, яка є однією із складових за кодом №3-50348, у розмірі 14487,68 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що обсяги стоків гарячої води необхідно розраховувати за показаннями теплолічильника СВТУ-10М №14669, який 13.09.2010 ЖБК «Локомотив-9» та АЕК СВП «Енергозбут Київенерго» введено в експлуатацію, оскільки пунктами 3.1, 3.4 договору сторони погодили, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником, а кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водолічильника.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначає сам відповідач, ПАТ "АК "Київводоканал", як постачальник за договором №6118/4-13 від 15.01.1999, взяв на облік вказаний лічильник тільки у листопаді 2013, а відтак, відсутні правові підстави для врахування показів даного лічильника до дати його реєстрації позивачем.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу послуг з водопостачання та водовідведення та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної оплати наданих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 141988,77 грн. (14487,68 грн. (стоки гарячої води за кодом №3-50348) + 127501,09 грн. (холодне водопостачання та стоки холодної води за кодом №3-348) = 141988,77 грн.), в той час як в іншій частині заявленої до стягнення заборгованості в сумі 38860,90 грн. необхідно відмовити.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що частину сплачених ним грошових коштів позивачем неправомірно було зараховано в оплату послуг з постачання холодної води, яка іде на підігрів, у зв'язку з чим у нього борг перед позивачем відсутній, оскільки суд не наділений правом під час розгляду майнового спору без відповідних вимог учасників судового процесу, заявлених у визначеному законом порядку, самостійно змінювати призначення здійснених сторонами платежів, вважати зарахованими кошти в оплату інших послуг, ніж тих за які здійснено зарахування однією зі сторін, а також проводити зарахування зустрічних вимог між сторонами тощо.

У випадку, якщо відповідач вважає, що частина сплачених ним коштів під час взаємовідносин між сторонами за спірним Договором, була неправомірно зарахована позивачем в оплату послуг з постачання питної води, що йде на підігрів, відносно яких у відповідача не існувало обов'язку з їх оплати, він не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом про їх повернення, або про зобов'язання відповідача зарахувати їх в оплату боргу, який існує у відповідача перед позивачем з оплати послуг щодо холодного водопостачання та водовідведення із прийманням стічних вод гарячого водопостачання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами п.п. 4.2, 4.3 договору за повну або часткову неоплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі 20% несплаченої суми та пеню у розмірі 0,1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочки.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за надані послуги, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 4.3 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 311,16 грн. та штраф в розмірі 36169,93 грн.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі №23/225 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Отже, оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 4.2 договору не суперечать нормам чинного законодавства, суд приходить до висновку про правомірність нарахування пені та штрафу.

Окрім того, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 11695,52 грн. та інфляційні втрати в розмірі 28957,58 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

Втім, вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки, як зазначалося вище, позивач невірно визначив суму основної заборгованості.

Так, за перерахунком суду з відповідача підлягає стягненню 28397,75 грн. - штрафу, 286,00 грн. - пені, 8699,27 грн. - 3% річних та 21755,04 грн. - інфляційних втрат, а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 7772,18 грн., пені в сумі 25,16 грн., 3% річних в сумі 2996,25 грн. та інфляційних втрат в сумі 7202,54 грн., позивачу належить відмовити, оскільки вони нараховані безпідставно за прострочення оплати вартості послуг, обов'язок по сплаті яких у відповідача відсутній.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в повному обсязі, а його доводи, викладенні в запереченнях та письмових поясненнях спростовуються вищенаведеним.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-9» (02222, м. Київ, пр. Маяковського, 38-Б; ідентифікаційний код 22885424) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ідентифікаційний код 03327664) 141988 (сто сорок одну тисячу дев'ятсот вісімдесят вісім) грн. 77 коп. - основного боргу, 286 (двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп. - пені, 28397 (двадцять вісім тисяч триста дев'яносто сім) грн. 75 коп. - штрафу, 8699 (вісім тисяч шістсот дев'яносто дев'ять) грн. 27 коп. - 3 % річних, 21755 (двадцять одну тисячу сімсот п'ятдесят п'ять) грн. 04 коп. - інфляційних втрат та 4022 (чотири тисячі двадцять дві) грн. 54 коп. - судового збору, видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено 23.03.2015.

Головуючий суддя Т.В. Васильченко

Судді А.М. Івченко

О.В. Марченко