ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року Справа № 920/807/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
на рішеннягосподарського суду Сумської області від 06.10.2014 р. (суддя Лиховид Б.І.)
та на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. (судді: Могилєвкін Ю.О., Пашуй В.І., Плужник О.В.)
у справі№920/807/14 господарського суду Сумської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
доТовариства з обмеженою відповідальністю фірми "РТВ-Сервіс"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача1.Відділ Державної виконавчої служби Конотопського міськрайонного управління юстиції; 2.Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль"
провизнання права власності та стягнення 33 306 грн. 00 коп.
за участю представників:
від позивача ОСОБА_4, довіреність №1448 від 22.05.2013 р.
від відповідачане з'явились
від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача1. не з'явились 2. Полевик Олексій Леонідович, довіреність №1166/13 від 01.07.2013 р.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) звернувся до господарського суду Сумької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "РТВ-Сервіс" (далі -ТОВ фірма "РТВ-Сервіс"), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Відділу Державної виконавчої служби Конотопського міськрайонного управління юстиції, Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") про визнання права власності та стягнення 33 306 грн. 00 коп.

Рішенням господарського суду Сумької області від 06.10.2014 р. у справі №920/807/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р., позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 33 306 грн. 94 коп. надлишково сплачених грошових коштів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з доведеності факту надмірної сплати позивачем відповідачу грошових коштів за інвестиційним договором будівництва об'єкта нерухомості б/н від 01.06.2009 р.

В свою чергу, відмова місцевого та апеляційного господарських судів в частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності вмотивована відсутністю доказів, що підтверджують введення об'єкта інвестування в експлуатацію. Вказана обставина, за висновками господарських судів першої та апеляційної інстанцій, є обов'язковою умовою набуття інвестором права власності на об'єкт інвестування, згідно з п. 1.2 договору б/н від 01.06.2009 р.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, ФОП ОСОБА_2 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р., рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2014 р. в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 26/100 частин магазину "Садко" - прибудови площею 133 кв.м., розташованих за АДРЕСА_1. та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги, позивач посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Так, скаржник вважає, що за умовами інвестиційного договору будівництва об'єкта нерухомості б/н від 01.06.2009 р. обв'язок введеня в експлуатацію об'єкта інвестування покладено на відповідача, як на власника основної споруди. Проте, на думку заявника касаційної скарги, господарські суди попередніх інстанцій не надали даному факту належної правової оцінки.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 04.03.2015 р. касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 16.03.2015 р.

В судове засідання 16.03.2015 р. з'явились представники позивача та третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Представники відповідача та третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників відповідача та третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р., рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2014 р. в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 26/100 частин магазину "Садко" - прибудови площею 133 кв.м., розташованих за адресою: пл. Конотопських дивізій, 18, м. Конотоп, Сумська обл. та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що 01.06.2009 р. між ФОП ОСОБА_6 (інвестор) та ТОВ фірмою "РТВ-Сервіс" (забудовник) укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості.

Відповідно до п 1.1 даного договору етапи будівництва торгово-складського комплексу за адресою: Сумська область, м. Конотоп, площа Конотопських дивізій, 18, складаються з робіт по реконструкції та переплануванню основної будівлі площею 371 кв. м. та добудови: складських та господарських приміщень площею 133 кв.м.

В п 1.2 інвестиційного договору зазначено, що об`єкт інвестування - це визначена договором частка у комплексі, яку позивач отримує у власність після внесення інвестиції, завершення будівництва і введення комплексу в експлуатацію. Сторони домовились, що усі поліпшення, проведені в магазині "Садко" за рахунок інвестицій переходять у власність відповідача, а прибудова площею 133 кв.м. переходить у власність фізичної особи - інвестора ОСОБА_6

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 договору б/н від 01.06.2009 р., предметом цього договору є участь сторін у будівництві комплексу з отриманням у власність сторін відповідних часток у комплексі на умовах і в порядку, передбачених договором. Будівництво комплексу здійснюється поетапно згідно з п. 1.1 договору, зі здачею в експлуатацію результату кожного етапу будівництва, отриманням документів про право власності сторін на відповідні, визначені цим договором, частки у комплексі.

Інвестор здійснює фінансування будівництва комплексу шляхом внесення інвестицій. Інвестиція - це грошові кошти у розмірі 200 000 грн. 00 коп. (п. п. 1.3, 2.4 вказаного договору).

При цьому, п. 2.12 інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості передбачено, що зобов`язання відповідача вважаються виконаними з моменту здачі першої і другої черги комплексу в експлуатацію й оформлення свідоцтва про право власності позивача на об`єкт інвестування відповідно до цього договору.

В п. 8.2 інвестиційного договору сторони погодили, що цей договір діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань, які встановлені договором або з нього випливають, у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Аналогічні приписи закріплено в ст. 193 Господарського кодексу України.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України є договір, який в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

В свою чергу, інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Отже, зміст інвестиційного договору складають взаємні права та обов'язки учасників інвестиційної діяльності, спрямовані на реалізацію інвестицій з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.

Як правильно встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами позивач виконав свої зобов'язання за договором б/н від 01.06.2009 р. щодо інвестування будівельних робіт торгово-складського комплексу. Вказане, зокрема, підтверджується платіжними дорученнями наявними в матеріалах справи.

При цьому, в процесі дослідження доказів місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що позивачем перераховано 233 306 грн. 94 коп., замість 200 000 грн. 00 коп., передбачених п. 1.3 інвестиційного договору, тобто ФОП ОСОБА_6 надлишково сплатив відповідачу 33 306 грн. 94 коп.

Колегія суддів Вищого господарського суду вважає вказані висновки господарських судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, з огляду на що вимога позивача про стягнення з відповідача 33 306 грн. 94 коп. підлягає задоволенню.

Крім того, судова колегія суду касаційної інстанції звертає увагу заявника касаційної скарги на наступне.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що надає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Вказане закріплено в ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України.

За умовами ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності як і будь-яке інше суб'єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов'язує виникнення права власності на конкретне майно у певної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 вказаного кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Таким чином, можливість оформлення права власності на нерухоме майно знаходиться у прямій залежності від завершення його будівництва та прийняття збудованої споруди до експлуатації відповідними органами з подальшою реєстрацією.

Пунктом 1.2 інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості б/н від 01.06.2009 р. також прямо передбачено, що інвестор отримує у власність об'єкт інвестування після внесення інвестиції, завершення будівництва і введення комплексу в експлуатацію.

Одночасно, місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази введення спірного об`єкту нерухомості (прибудови) в експлуатацію, а з наданих позивачем письмових пояснень вбачається, що вказана прибудова в експлуатацію не введена.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що господарськими судами попередніх інстанцій вірно застосовано приписи вищевикладених правових норм, внаслідок чого правомірно відмовлено в задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності на 26/100 частин магазину "Садко" - прибудови площею 133 кв.м., розташованих за АДРЕСА_1.

Крім того, судова колегія суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що викладені в касаційній скарзі посилання заявника, на неможливість самостійного введення в експлуатацію спірної прибудови без відповідних дій з боку відповідача є таким, що не відповідають обраному позивачем способу захисту. При цьому, вказані твердження скаржника вже були предметом розгляду в апеляційному господарському суді та обґрунтовано відхилені ним.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 р. рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, враховуючи, що місцевим та апеляційним господарськими судами у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для вирішення спору по суті та таким обставинам надана правильна юридична оцінка, суд касаційної інстанції вважає, що підстави зміни або скасування прийнятих судами попередніх інстанцій судових рішень відсутні.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, відхиляються колегією суддів господарського суду касаційної інстанції, як такі, що не мають істотного значення для врегулювання у судовому порядку правовідносин між сторонами справи №920/807/14.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. та рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2014 р. у справі №920/807/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді: А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк