РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Справа № 918/1139/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Цибульська О.К. (довіреність №010-01/6990 від 31.08.2012 року)

відповідача: Дяденчук А.І. (довіреність №27/10 від 27.10.2014 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю-фірми "БНН" від 05.01.2015 року на рішення господарського суду Рівненської області від "15" грудня 2014 року у справі № 918/1139/14 (суддя Гудзенко Я.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівне

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю-фірма "БНН"

про стягнення 37540,92 доларів США та 116102,64 грн.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області (суддя Гудзенко Я.О.) від 15 грудня 2014 року у справі №918/1139/14 позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м.Рівне (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «БНН» (надалі - відповідач) про стягнення 37540,92 доларів та 116102,64 грн. задоволено /а.с. 143-149/. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "БНН" (33028, м.Рівне, вул.Пушкіна, буд.3, кв. 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03510, м.Київ, вул.Горького, 127, ) за кредитним договором №65211К1 від 18.02.2011 року заборгованість за кредитом в розмірі 36630 (тридцять шість тисяч шістсот тридцять) 00 доларів США, що еквівалентно 474379 (чотириста сімдесят чотири тисячі триста сімдесят дев'ять) грн. 45 коп., заборгованість за процентами 910 (дев'ятсот десять) доларів США і 92 центи, що еквівалентно 11796 (одинадцять тисяч сімсот дев'яносто шість) грн. 94 коп. та 92102 (дев'яносто дві тисячі сто дві) грн. 64 коп. пені, а також за Договором №65212К20 від 05.11.2012 року 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп. штрафних санкцій та 12372 (дванадцять тисяч триста сімдесят дві) грн. 42 коп. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "БНН" (33028, м.Рівне, вул.Пушкіна, буд.3, кв.2, ) в доход Державного бюджету України 98 (дев'яносто вісім) грн. 98 коп. судового збору. Припинено провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "БНН" прострочених процентів в сумі 355,82 доларів США за період з 01.09.2014 року по 26.09.2014 року, 179,44 доларів США частково за користування кредитом в серпні 2014 року, 415,19 доларів США за період користування кредитом частково за вересень 2014 року та 4033,00 грн. заборгованості по комісії за управління кредитом.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що з наданих позивачем доказів вбачається, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» прийняті на себе зобов'язання за договорами №65211К1 від 18 лютого 2011 року, №65211N5 від 27 грудня 2011 року та №65212К20 від 05 листопада 2012 року виконав належним чином, проте, ТОВ фірма «БНН» розрахунків проведено не було. Доказів на обґрунтування своїх заперечень, а також доказів сплати боргу у повному обсязі під час розгляду справи відповідач суду не надав.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю-фірма «БНН» звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року у справі №918/1139/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити /а.с. 155-157/. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи та неналежним дослідженням доказів, що призвело до неналежного та неповного розгляд справи. Зокрема, апелянт зазначає, що з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивачем подано позов до відповідача про стягнення заборгованості (в тому числі основного боргу, процентів, пені тощо) за кредитними договорами №65211К1 та №65212К20 від 18 лютого 2011 року та 05.11.2012 року, укладених між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю-фірмою «БНН». Підставою заявлених позивачем позовних вимог до ТОВ-фірма «БНН» є зазначені вище 2 кредитні договори. При цьому кожен з кредитних договорів містить декілька договорів про внесення змін до основного договору. Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги випливають з різних кредитних договорів апелянт вважає, що заявлені вимоги не є однорідними, оскільки виникають з різних підстав; в договорі №35211К1 не передбачено строку протягом якого може здійснюватися нарахування пені. Пункт 7.5 кредитного договору №65212К20 та пункт 8.1. Генеральної угоди №65211N5 від 27.12.2011 року передбачено що нарахування пені здійснюється з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно. Однак, вказані пункти не можуть визначатись як на передбачення іншого, ніж визначено статтею 232 ГК України строку для нарахування пені, оскільки вказаним пунктом не визначено строку протягом якого до позичальника може бути застосовано пеню; на думку апелянта умови встановлені в кредитному договорі призводять до безпідставного збагачення банку, зокрема, за отримання плати (комісії) за обслуговування кредиту, додаткової плати за обслуговування поточних рахунків, що були необхідною умовою надання кредитних ресурсів, що не відповідає суті кредитних зобов'язань та які не передбачені нормами чинного законодавства України.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2015 року у справі №918/1139/14 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача - ТОВ-фірма «БНН» та призначено дату судового засідання на 11 березня 2015 року.

Від позивача - Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м.Рівне надійшов відзив №065-07/299 від 20.02.2015 року на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, виникли на підставі одного правочину - генеральної угоди від 27 грудня 2011 року №6511N5, укладеної між позивачем та відповідачем, тому при поданні позову позивачем дотримано вимоги процесуального законодавства України, а саме статті 58 ГПК України. Неправдивим є твердження відповідача і про те, що банк ухилився від сплати судового збору, оскільки при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у відсотковому відношенні від ціни позову, а не за мінімальною чи максимальною ставкою. Положення пункту 8.1. генеральної угоди №65211N5 від 27.12.2011 року встановлює інший період нарахування пені, більш тривалий, що відповідає вимогам частини 6 статті 232 ГК України та узгоджується з позицією Пленуму Вищого господарського суду України викладену в пункті 2.5. Постанови «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір №65211К1 (далі - Договір-1) /а.с.21-29/ за умовами якого позивач відкрив відповідачу кредитну лінію на умовах забезпечення повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідних положень та умов Договору.

У відповідності з пунктами 3.2.1., 3.2.4. Договору-1 позивач відкрив відповідачу невідновлювану кредитну лінію з лімітом в розмірі 100000,00 доларів США, для фінансування придбання лінії по виробництву паливних гранул.

Відповідно до пункту 3.4.1. Договору-1 відповідач зобов'язувався погасити кредит в строк до 17 лютого 2014 року, згідно з Графіком надання та погашення кредиту за рахунок будь-яких своїх грошових надходжень; строки, передбачені Графіком надання та погашення кредиту, є обов'язковими.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з грудня 2012 року відповідач свої зобов'язання щодо погашення кредиту у строки, визначені Графіком надання та погашення кредиту, належним чином не виконував. З настанням кінцевого терміну погашення кредиту, а саме: 17 лютого 2014 року, відповідачем кредит погашений не був.

Згідно з пунктом 3.5.1. Договору-1 відповідач сплачує позивачу проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в пункті 3.2. Договору-1, у валюті кредиту; такі проценти нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за кредитом і підлягають сплаті з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа); протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць.

Колегією суддів вбачається з матеріалів справи, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем частково гасилася наявна заборгованість, що не заперечувалося представниками сторін. Позивачем неодноразово подавалися заяви про зміну розміру позовних вимог.

Пунктом 3.7.4. Договору-1 визначено черговість здійснення платежів у випадку, якщо сума що вноситься у рахунок погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів за цим договором, недостатня для погашення кредиту разом з процентами та іншими платежами за договором, зокрема, визначено, що в першу чергу сплачуються прострочені проценти за користування кредитом.

Відповідно до пункту 7.2. Договору-1 у разі невиконання зобов'язань згідно з пунктами 3.4.1., 3.5.1., 4.1. Договору-1 відповідач сплачує позивачу пеню у гривнях у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

27 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду №65211N5 (далі - Генеральна угода) /а.с. 9-18/.

Відповідно до пункту 1.1. Генеральної угоди вона регулює загальні засади співпраці між позивачем та відповідачем щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності відповідача, яка містить усі напрями діяльності підприємства відповідача, зазначені у бізнес-плані відповідача.

Згідно з пунктом 1.2. Генеральної угоди, метою цієї угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності відповідача, яке здійснюється відповідно до цієї Генеральної угоди шляхом укладання Кредитних договорів.

За умовами пункту 4.1. Генеральної угоди, відповідно до положень та умов цієї Генеральної угоди позивач проводить Кредитні операції в межах лімітів, визначених пунктом 4.5. Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитного договору, укладеного в рамках цієї Генеральної угоди.

У відповідності до пункту 4.5.1. Генеральної угоди загальний ліміт заборгованості позичальника за цією Генеральною угодою не може перевищувати 874400,00 грн..

27 грудня 2011 року між позивачем та Позичальником була укладена Додаткова угода №65211К1-1 до Договору-1 /а.с. 31/, у пункті 1.2. якої сторони визначили, що Договір-1 укладений в рамках Генеральної угоди №65211N5 від 27.12.2011 року, підпорядковується умовам цієї Генеральної угоди та є додатком до неї.

Враховуючи вищенаведені положення Договору-1, подані сторонами докази на підтвердження проплат відповідача та заяви позивача про уточнення розміру позовних вимог, станом на 26 вересня 2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором №62511К1 від 18.02.2011 року складала: 36630 доларів США заборгованість за кредитом; 910,92 доларів США заборгованості за відсотками.

Згідно із пунктом 7.2. Договору позивач нарахував 92102, 64 грн. пені в період з 18.12.2012 року по 26.09.2014 року по кожному простроченню окремо, що разом складає 92102,64 грн. (з яких: 89044,42 грн. пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 2587,12 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, 471,10 грн. пеня за несвочасну сплату комісії).

Колегією суддів перевірено розрахунок пені, який здійснений ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідач в судовому засіданні господарського суду Рівненської області визнав наявну заборгованість в зазначених розмірах /а.с.103/.

5 листопада 2012 року в рамках Генеральної угоди між позивачем та відповідачем укладений Кредитний договір №65212К20 (далі - Договір-2) /а.с. 32-39/.

Згідно пунктів 3.2.1., 3.2.4., 3.2.5 Договору-2 Позивач відкрив ТОВ фірма «БНН» відновлювану кредитну лінію з лімітом в розмірі 150000,00 грн. для фінансування обігових коштів.

Відповідно до пункту 3.4.1. Договору-2 відповідач зобов'язався погасити кредит у строк до 4 листопада 2013 року, згідно з Графіком вибірки та зниження ліміту заборгованості за рахунок будь-яких своїх грошових надходжень; строки, передбачені Графіком вибірки та зниження ліміту заборгованості, є обов'язковими.

Починаючи з серпня 2013 року відповідач свої зобов'язання щодо погашення кредиту у строки, визначені Графіком вибірки та зниження ліміту заборгованості, належним чином не виконував. З настанням кінцевого терміну погашення кредиту, а саме 4 листопада 2013 року, апелянтом кредит погашений не був.

Відповідно до пункту 3.5.1. Договору-2 відповідач сплачує позивачу проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в пункті 3.2. Кредитного договору-2, у валюті кредиту; такі проценти нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за кредитом і підлягають сплаті з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа); протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць.

Згідно з пунктом 4.1. Договору-2 відповідач зобов'язаний сплатити позивачу комісію за управління кредитом у розмірі 0,1% від ліміту кредитної лінії. Комісія за управління кредитом нараховується щомісячно, починаючи з місяця, у якому відбулося укладання Кредитного договору-2 і закінчуючи місяцем, у якому відбулося повне погашення заборгованості за Кредитним договором-2, але не більше 90 календарних днів з дати кінцевого терміну погашення кредиту, визначеного Кредитним договором-2.

Однак, свої зобов'язання щодо сплати процентів та комісії за управління кредитом згідно Кредитного договору-2 відповідачем належним чином не виконано.

Відповідно до пункту 5.1.3.6. Договору-2 позичальник зобов'язався спрямовувати протягом строку дії Договору-2 чисті грошові надходження на рахунки позичальника відкриті у позивача, в розмірі, не менше ніж 85% від чистих грошових надходжень в середньому за квартал.

У відповідності до пункту 5.1.7. Договору-2 позичальник зобов'язався здійснювати протягом всього строку дії Кредитного договору-2 безперервне страхування майна, що надається в заставу позивачу з метою забезпечення зобов'язань позичальника.

Відповідно до пункту 5.1.8. Договору-2 позичальник зобов'язувався Дотримуватися встановлених ковенант.

За змістом пункту 7.4. Договору-2 в разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених пунктами 5.1.3.6., 5.1.7., 5.1.8. Договору-2 позивач застосовує до відповідача (Позичальника) штрафні санкції у вигляді сплати останнім на користь позивача грошових коштів у розмірі 500,00 грн. щомісячно за кожне окреме порушення протягом строку невиконання зазначених зобов'язань.

З матеріалів справи судами вбачається, що станом на момент звернення із позовом до суду, за Договором-2 за відповідачем рахувалася заборгованість за кредитом в розмірі 45430,00 грн., заборгованість за процентами в розмірі 130,23 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту 10162,69 грн..

Станом на 26 вересня 2014 року непогашеною залишилася заборгованість відповідача за Договором 2 від 05.11.2012 року в сумі 24000,00 грн., з яких 4500, 00 грн. штраф за невиконання пункту 5.1.7. Договору-2, штраф за невиконання пункту 5.1.8. Договору-2 в розмірі 10500,00 грн., та штраф за невиконання пункту 5.1.3.6. Договору-2 в сумі 9000,00 грн..

Судами обох інстанцій встановлено, що розрахунок штрафу ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» проведено вірно, відповідно до положень окремих пунктів Договору та чинного законодавства.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому стаття 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється від суми невиконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 8.1 Генеральної угоди №65211N5 від 27 грудня 2011 року сторони визначили, що у разі порушення строків сплати основного боргу по Кредиту, процентів за користування Кредитом та інших грошових зобов'язань за цією генеральною угодою Позичальник сплачує Банкові пеню. Пеня нараховується на суму несвоєчасно сплачених грошових зобов'язань із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного погашення такої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, якщо інше передбачене Кредитним договором, та інші штрафні санкції, передбачені чинним законодавством України та Кредитним договором.

Пунктами 7.2 Кредитного договору №65211К1 від 18 лютого 2011 року та Кредитного договору №65212К20 від 05 листопада 2012 року передбачено, що у разі невиконання зобов'язань згідно з пунктами 3.4.1, 3.5.1, 4.1 цього Договору Позичальник сплачує банкові пеню у гривнях. Пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі, зазначеному у пункті 3.2. цього Договору.

Таким чином, доводи апелянта про порушення місцевим господарським судом норм матеріального права не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки сторонами у справі було передбачено інший порядок нарахування пені ніж визначений статтею 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфу 1 глави 71 цього кодексу, а саме положення про позику.

Згідно із статтею 1048 Цивільного кодексу України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором.

За змістом статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася та сплати процентів (частина 2 статті 1050, частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з прохальної частини заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд стягнути із відповідача заборгованість в гривневому еквіваленті іноземної валюти.

Оскільки в процесі розгляду справи судом першої інстанції ТОВ фірма «БНН» сплачувалась заборгованість за Договорами, зокрема, станом на 26 вересня 2014 року Відповідачем додатково було погашено за Договором-1 заборгованість по процентах в розмірі 535,26 доларів США та 415,19 доларів США (порядок погашення позивачем вказано у заяві про уточнення вимог), заборгованість по комісії за управління кредитом в розмірі 4033,00 грн., стягненню підлягає заборгованість із врахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачем доказів судами обох інстанцій вбачається, що позивач прийняті на себе зобов'язання виконав належним чином, проте, Відповідачем розрахунків проведено не було.

Доказів на обґрунтування своїх заперечень, а також доказів сплати боргу у повному обсязі під час розгляду справи відповідач судам не надав.

Враховуючи викладене вище, місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м.Рівному.

Колегією суддів Рівненського апеляційного господарського суду не вбачається порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме статті 58 Господарського процесуального кодексу України щодо об'єднання позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги.

Доказами, відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України, вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до пункту 3.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26 грудня 2011 року позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо).

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

18 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю-фірма «БНН» був укладений Кредитний договір №652111N1.

Відповідно до пунктів 3.2.1, 3.2.4. Кредитного договору позивач відкрив Відповідачу невідновлювану кредитну лінію з лімітом в розмірі 100000 доларів СЩА, для фінансування придбання лінії по виробництву паливних гранул.

27 грудня 2011 року між позивачем та позичальником була укладена Генеральна угода №65211N5.

Відповідно до пункту 1.1. Генеральної угоди. Генеральна угода регулює загальні засади співпраці між позивачем та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства позичальника, зазначені у бізнес-плані позичальника. Відповідно до пункту 1.2. Генеральної угоди, метою цієї Генеральної угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності Позичальника, яке здійснюється відповідно до цієї Генеральної угоди шляхом укладання Кредитних договорів.

Відповідно до пункту 4.1. Генеральної угоди, відповідно до положень та умов цієї Генеральної угоди позивач проводить Кредитні операції в межах лімітів, визначених пунктом 4.5. Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитного договору, укладеного в рамках цієї Генеральної угоди.

В рамках Генеральної угоди між Позивачем та Позичальником 05 листопада 2012 року був укладений Кредитний договір №65212К20.

Відповідно до пунктів 3.2.1., 3.2.4., 3.2.5 Кредитного договору позивач відкрив відповідачу відновлювану кредитну лінію з лімітом в розмірі 150000 гривень, для фінансування обігових коштів.

27 грудня 2011 року між позивачем та позичальником була укладена Додаткова угода №65211К1-1 до Кредитного договору №65211К1, у пункті 1.2. якої сторони визначили, що Кредитний договір-1 укладений в рамках Генеральної угоди №65211N5 від 27.12.2011 року, підпорядковується умовам цієї Генеральної угоди та є додатком до неї.

Отже, Кредитний договір №65211К1 від 18 лютого 2011 року та Кредитний договір №65212К20 від 05 листопада 2012 року є складовою та невід'ємною частиною Генеральної угоди №65211N5 від 27 грудня 2011 року.

Додаток І до Генеральної угоди від 27 грудня 2011 року №6511N5 (в редакції від 05 листопада 2012 року) містить перелік кредитним договорів, укладених між Банком та Позичальником, які є такими, що діятимуть у рамках цієї Генеральної угоди, і є додатками до цієї Генеральної угоди. Відповідно до цього переліку, Кредитний договір №65211К1 від 18.02.2011 року є Додатком 1.1 до Генеральної угоди від 27 грудня 2011 року №6511К5, а Кредитний договір №65212К20 від 05.11.2012 року є Додатком І.3 до Генеральної угоди від 27 грудня 2011 року №6511N5.

Вищевикладене підтверджує, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, виникли на підставі одного правочину, а саме: Генеральної угоди від 27 грудня 2011 року №6511N5, укладеної між позивачем та відповідачем, тому при поданні позову позивачем дотримано вимоги процесуального законодавства України, а саме статті 58 ГПК України.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 15.12.14 року у справі №918/1139/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "БНН" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 918/1139/14 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Саврій В.А.