РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 924/1734/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Савченко Г.І.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України на рішення господарського суду Хмельницької області від 27.01.15 р.

у справі № 924/1734/14 (суддя Музика М.В. )

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Національна академія аграрних наук України

про стягнення 154122,88 грн. боргу

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Хмельницької області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 154 122,88 грн. заборгованості, з яких 90400,00 грн. - основний борг за договором про постачання засобів захисту рослин №12 від 20.07.2013р., 7151,49 грн. - пеня, 13560,00 грн. - штраф, 23504,00 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами, 3604,29 грн. - 3% річних, 15903,10 грн. - інфляційні нарахування.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач не розрахувався своєчасно за поставлений згідно договору поставки №12 від 20.07.2013 р. товар.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 27.01.2015 р. у справі №924/1734/14 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Житомир до державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України, с. Пасічна Старосинявський район Хмельницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національної академії аграрних наук України, м. Київ про стягнення 154 122,88 грн. боргу, задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України" (Хмельницька область, Старосинявський район, с. Пасічна, вул. Радгоспна, 3, код 00704391) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 90400,00 грн. (дев'яносто тисяч чотириста гривень) - основного боргу, 3575,75 грн. (три тисячі п'ятсот сімдесят п'ять гривень, 75 коп.) - пені, 6780 грн. (шість тисяч сімсот вісімдесят гривень) - штрафу, 23504,00 грн. (двадцять три тисячі п'ятсот чотири гривні) - проценти за користування чужими грошовими коштами, 3604,29 грн. (три тисячі шістсот чотири гривні, 29 коп.) - 3% річних, 13746,73 грн. (тринадцять тисяч сімсот сорок шість гривень, 73 коп.) - інфляційні нарахування, 3039,33 (три тисячі тридцять дев'ять гривень, 33 коп.) відшкодування сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржене рішення скасувати в частині стягнення з відповідача 3604,29 грн. 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення в цій частині були невірно застосовані норми матеріального права та неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, на думку апелянта, місцевий господарський суд помилково застосував до вказаних правовідносин приписи ч. 2 ст. 625 ЦУ України, тоді як у договорі встановлено інший розмір процентів від простроченої суми.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ФОП ОСОБА_2 заперечує її доводи, вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що подання відповідачем апеляційної скарги спрямоване на штучне затягування процесу розрахунків.

У письмових поясненнях третя особа підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, зазначених у ній. А тому просить апеляційну скаргу відповідача задоволити, оскаржене рішення скасувати в частині стягнення з відповідача 3604,29 грн. 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Сторони та третя особа не забезпечили явку представників в судове засідання, хоч були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 157-159).

Оскільки явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, додаткові докази судом не витребовувалися, сторони надали свої письмові пояснення суду, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.07.2013 р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та державним підприємством "Дослідне господарство Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України було укладено договір про постачання засобів захисту рослин №12 (далі - договір) (а.с. 11).

Відповідно до п.1 договору продавець згідно замовлення Покупця продає останньому засоби захисту рослин (ЗЗР), визначені в додатках до Договору.

Асортимент ЗЗР, їх загальна кількість, ціна визначаються в Додатку, який є невід'ємною частиною договору. ЗЗР поставляються Покупцю окремими партіями, згідно строку, вказаному в Додатках (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Покупець зобов'язується провести повні розрахунки шляхом перерахування грошових коштів безпосередньо на розрахунковий рахунок Продавця 01.09.2013 р. (п. 3.1 договору)

Як передбачено у п. 3.2. договору, у випадку ненадходження повної оплати за поставлені ЗЗР, Покупцю надається товарний кредит строком на 30 днів. При оплаті протягом 30 днів повної вартості ЗЗР, відсотки за користування товарним кредитом до покупця не застосовуються. Якщо затримка в оплаті за поставлений товар (ЗЗР) становить більше 30 днів, то покупець зобов'язується сплатити Продавцеві 2 % від загальної суми заборгованості за кожен місяць прострочення за користування товарним кредитом від основної суми боргу.

Згідно п.4.1 договору продавець продає Покупцеві ЗЗР по ціні, вказаній в Додатках до цього Договору, за умови, що вона може бути змінена в порядку та на підставах, передбачених в п. 4.2. Договору.

Таким чином, на підставі договору №12 від 20.03.2013 року між сторонами склалися правовідносини з поставки.

Згідно з приписами статті 265 Господарського Кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу засоби захисту рослин (ЗЗР) на загальну суму 110934,72 грн., що підтверджується наступними документами:

- накладна №12 від 20.07.2013 р. на суму 37 725,12 грн. (з урахуванням повернення товару відповідно до накладної №976 від 21.08.2013р.) (а.с. 13);

- накладна №13 від 23.07.2013р. на суму 44 640,00 грн. (а.с. 19);

- накладна №14 від 25.07.2013р. на суму 28 569,60 грн. (а.с. 23).

Згідно приписів ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, відповідач свої зобов'язання по оплаті отриманого товару виконав частково на загальну суму 20534,72 грн., а саме: 17.03.2014 року - на суму 15934,72 грн. (платіжне доручення №189 від 17.03.2014 р. (а.с. 29); 24.06.2014 року - на суму 1600,00 грн. (виписка по особовому рахунку ФОП ОСОБА_2 від 24.06.2014 р. (а.с. 28); 10.07.2014 року - на суму 3000,00 грн. (виписка по особовому рахунку ФОП ОСОБА_2 від 10.07.2014 р. (а.с. 27).

У зв'язку з цим, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 90400 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Таким чином, станом на дату подачі позову до суду у відповідача залишилась заборгованість перед позивачем за поставлений товар на суму 90400 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Враховуючи викладене, позовна вимога в частині стягнення основного боргу в сумі 90400 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України встановлено - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов'язання.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно вимог ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як передбачено п.п. 5.2-5.3 договору, в разі несвоєчасних розрахунків покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати, яка нараховується на суму боргу. У випадку не дотримання термінів та порядку розрахунків, передбачених п.п. 3.1, 3.2, 3.3 даного договору, покупець сплачує продавцю, крім пені, штраф в розмірі 15% від суми основного боргу.

Позивачем, на підставі п.п. 5.2-5.3 договору, заявлено до стягнення з відповідача пеню за період з 02.09.2013 р. по 01.03.2014 р. (181 день) у розмірі 7 151,49 грн. та штраф в розмірі 15 % від суми заборгованості - 13560 грн.

Колегія суддів перевірила правильність нарахування позивачем штрафних санкцій (пені та штрафу) та дійшла висновку, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним. При нарахуванні пені позивачем вірно визначено період її нарахування.

При цьому судова колегія звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить чинному законодавству України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 02.09.2013 р. по 01.03.2014 р. (181 день) у розмірі 7151,49 грн. та штрафу в розмірі 15 % в сумі 13560 грн. є підставними.

Разом з тим, відповідно до п.3 ст.83 ГК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якими передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційного суду місцевий господарський суд, правомірно зменшив розмір стягуваних з відповідача пені на 50% (3575,75 грн.) та суми штрафу на 50% (6780 грн.).

Відповідно до п.3.2 договору у випадку ненадходження повної оплати за поставлені ЗЗР, Покупцю надається товарний кредит строком на 30 днів. При оплаті протягом 30 днів повної вартості ЗЗР, відсотки за користування товарним кредитом до покупця не застосовуються. Якщо затримка в оплаті за поставлений товар (ЗЗР) становить більше 30 днів, то покупець зобов'язується сплатити Продавцеві 2 % від загальної суми заборгованості за кожен місяць прострочення за користування товарним кредитом від основної суми боргу.

На підставі вказаного пункту договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача 23504,00 грн. за користування чужими грошовими коштами (товарним кредитом) (2% від загальної суми заборгованості за період з 2.10.2013р. по 10.11.2014р. (13 місяців прострочення) від суми основного боргу 90400,00 грн.)

Колегія суддів враховує, що право передбачити в договорі обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи з дня передання товару продавцем, надано сторонам частиною п'ятою статті 694 ЦК України, яка регулює правовідносини, пов'язані з продажем товару в кредит, та узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, позовна вимога про стягнення з відповідача 23504,00 грн. за користування чужими грошовими коштами є підставною та підлягає до задоволення.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3604,29 грн. - 3% річних, 15903,10 грн.- інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних за період з 02.09.2013р. (дня виникнення прострочення заборгованості) по 10.11.2014 р. (період прострочення складає 435 днів) з урахуванням здійснених відповідачем розрахунків, виглядає наступним чином:

а) за період з 02.09.2013 р. по 15.03.2014 р. (196 днів прострочення) на суму боргу 110934,72 грн., що становить 1787,11грн.,

б) за період з 17.03.2014р. по 23.06.2014 р. (99 днів прострочення) на суму боргу 95000,00 грн., що становить 773,01грн.,

в) за період з 24.06.2014 р. по 09.07.2014 р. (16 днів прострочення) на суму боргу 93400,00 грн., що становить 122,83грн.,

г) за період з 10.07.2014 р. по 10.11.2014 р. (124 дні прострочення) на суму боргу 90400,00 грн., що становить 921,34грн.,

а всього в сумі 3604,29 грн.

Перевіривши правильність проведеного позивачем нарахування 3% відсотків річних, суд встановив, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним. Позовна вимога про стягнення з відповідача 3604,29 грн. 3% річних є підставною та підлягає до задоволення.

Водночас, позивачем невірно визначений індекс інфляції, період його застосування та сума боргу, на яку нараховується інфляція. Так, згідно проведеного судом перерахунку, інфляційні нарахування, які підлягають стягненню, становлять 13746,73 грн.

Відповідно в частині стягнення інфляційних позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 13746,73 грн.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо того, що сплата відсотків за користування чужими коштами (товарним кредитом) виключає стягнення 3% річних згідно приписів ст. 625 ЦК України, враховуючи наступне.

Так, відповідно до п.п. 6.1-6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду Укоаїни від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

На підставі вищевикладеного колегія суддів прийшла до висновку, що доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Витрати по судовому збору за подання апеляційної скарги в силу приписів ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача у зв'язку із відмовою у її задоволенні.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі більшому, ніж встановлено законом.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір - 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір - 50% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50% ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Враховуючи наведене та майновий характер спору, відповідачу необхідно сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 913,50 грн., тоді як відповідно до квитанції №ПН4385 від 10.02.2015 р., долученого до апеляційної скарги, відповідачем було сплачено 1520,00 грн. судового збору.

За правилами ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За наведених обставин суд вважає необхідним повернути відповідачу надлишково сплачений судовий збір в розмірі 606,50 грн. (1520,00 - 913,50 = 606,50), про що винести ухвалу.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної Академії аграрних наук України на рішення господарського суду Хмельницької області від 27.01.2015 р. у справі №924/1734/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 27.01.2015 р. у справі №924/1734/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи №924/1734/14 повернути до господарського суду Хмельницької області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Тимошенко О.М.