ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2015 р.Справа № 916/228/15-г

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Князєвої К.Р.

За участю представників сторін:

Від позивача: адвокат Дем'яненко О.М. /ордер № 071846 від 20.01.2015р., витяг з угоди про надання правової допомоги № 20/01/15 від 20.01.2015р.

Від відповідача: Загвоздіна Л.С. за довіреністю № 05-18/03 від 05.01.2015р.; Славутський В.С. за довіреністю № 05-18/19 від 17.02.2015р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія „Дорсервіс" до державного підприємства „Морський торговельний порт „Южний" про визнання недійсним договору земельного сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія „Дорсервіс" (далі по тексту - ТОВ „Дорсервіс") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства „Морський торговельний порт „Южний" (далі по тексту - ДП „МТП „Южний") про визнання недійсним укладеного між сторонами по справі договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р. та застосування наслідків недійсності даного правочину. Позовні вимоги обґрунтовані фактом невідповідності спірного договору положенням законодавства з підстав його підписання від імені відповідача неуповноваженою особою та відсутності у ДП „МТП „Южний" права власності на майно, щодо якого був встановлений сервітут за умовами спірного договору.

Під час розгляду даної справи позивачем було заявлене клопотання про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої запропоновано поставити наступні питання: чи співпадає підпис директора ДП „МТП „Южний" Лагоши Олександра Геннадійовича з підписом на документах: 1) договорі про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133-31/2 від 20.10.2011р.; 2) актах виконаних робіт ДП „Морський торговельний порт „Южний"; 3) рахунках ДП „Морський торговельний порт „Южний". У задоволенні даного клопотання судом було відмовлено з огляду на відсутність необхідності дослідження даного питання через визнання відповідачем факту підписання спірного договору та інших зазначених документів не особисто директором ДП „МТП „Южний" Лагошою Олександром Геннадійовичем, а іншою особою.

Відповідач повністю заперечує проти позову, наголошуючи на його необґрунтованості та безпідставності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

20.10.2011р. між ДП „МТП „Южний" (Землекористувач) та ТОВ „Дорсервіс" (Сервітуарій) було укладено договір про встановлення строкового земельного сервітуту № 133-31/2/206, у відповідності до п.п. 2.1, 2.2 якого цим договором встановлюється строковий земельний сервітут, який набирає чинності з моменту його державної реєстрації в Южненському відділі земельних ресурсів Одеської області та діє до 31.12.2014р. По закінченню терміну даного договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін. Продовження терміну дії договору оформляється додатковою угодою за заявою Сервітуарія, наданою не пізніше як за три місяці до закінчення терміну дії цього договору.

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р. земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ 205857 від 10.06.2009р., який виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009р. за № 1122-V, від 29.05.2002р. за № XXIV). Земельний сервітут встановлюється в інтересах Сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній під'їзній дорозі, згідно Плану меж земельної ділянки загальною площею 19 599 кв.м., щодо якої встановлено земельний сервітут (додаток № 2 до договору, який є його невід'ємною частиною).

Виходячи з п. 3.1 договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р. щомісячна плата по договору встановлюється з розрахунку за один місяць в розмірі 5 938,50 грн. без урахування ПДВ, згідно з розрахунком (додаток № 1 до цього договору), який є невід'ємною частиною цього договору. Нарахування ПДВ на суму плати за цим договором здійснюється відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Вказаний договір було зареєстровано в Відділі Держкомзему у місті Южне Одеської області та внесено запис у Поземельну книгу № 4 від 19.04.2012р.

За твердженнями позивача, спірний договір про встановлення платного сервітуту є таким, що суперечить вимогам закону, оскільки даний договір від імені відповідача був підписаний неуповноваженою особою та за відсутності у ДП „МТП „Южний" права власності на майно - автомобільну дорогу, щодо якого був встановлений сервітут за умовами спірного договору. Викладені обставини зумовили звернення ТОВ „Дорсервіс" до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про відповідність спірного договору вимогам закону, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 215 України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У п.п. 2.1, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що оспорюваний правочин є договором встановлення платного земельного сервітуту, господарський суд вважає за необхідне звернутись до приписів законодавства, якими були врегульовані відповідні правовідносини на час укладення договору оренди від 20.10.2011р.

Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Положеннями ст. 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення зокрема сервітуту у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (п. б ст. 99 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

В силу положень ч. 3 ст. 101 Земельного кодексу України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.

Суд зауважує, що виходячи із вищенаведених норм закону спірний договір є договором платного земельного сервітуту. Одним із видів земельного сервітуту є проїзд на транспортному засобі по наявному на належній іншій особі земельній ділянці дорожньому шляху. Проте, право отримувати плату за встановлення такого земельного сервітуту виникає у особи з моменту виникнення права власності/права користування на земельну ділянку, щодо якої встановлюється сервітут.

Як свідчать матеріали справи, державним актом серії ЯЯ № 205857, що був виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009р. за № 1122-V та від 29.05.2002р. № 34-XXIV, було посвідчене право ДП „МТП „Южний" на постійне користування земельною ділянкою площею 161,9594 га, що розташована за адресою: Одеська область, м. Южне, ділянка № 8, цільове призначення (використання): для експлуатації та обслуговування промислових і господарських об'єктів. Вказаний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10.06.2009р. за № 08. Як свідчать матеріали справи та пояснення представників сторін, саме на право проїзду автомобільною дорогою, що розташована на даній земельній ділянці, був встановлений платний сервітут згідно з умовами спірного договору.

Положеннями ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 08.07.2011р., чинній на час укладення спірного договору) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України.

З огляду на отримання відповідачем державного акту серії ЯЯ № 205857, який був зареєстрований 10.06.2009р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, господарський суд доходить висновку, що ДП „МТП „Южний" на момент укладення спірного договору в установленому законом порядку набуло право постійного користування земельною ділянкою площею 161,9594 га, що розташована за адресою: Одеська область, м. Южне, ділянка № 8, цільове призначення (використання): для експлуатації та обслуговування промислових і господарських об'єктів, щодо якої за умовами договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р. був встановлений платний сервітут на право проїзду по наявній автомобільній дорозі.

Таким чином, відповідач як належний землекористувач вправі отримувати плату за використання позивачем вказаною земельною ділянкою на умовах сервітуту шляхом проїзду по розташованій на ділянці автомобільній дорозі.

У зв'язку з викладеним, судом відхиляються посилання позивача на факт невідповідності спірного договору умовам закону через відсутність у ДП „МТП „Южний" права власності на автомобільну дорогу, на використання якої був встановлений сервітут, оскільки, в даному випадку, сервітут встановлювався щодо земельної ділянки, яка перебуває у відповідача в постійному користуванні, шляхом проїзду по наявному на ділянці автомобільному шляху. Тобто, питання про дійсність спірного договору судом оцінюється виходячи з положень земельного законодавства, які підлягають пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, порушень яких при наданні правової оцінки даному правочину судом виявлено не було.

З викладених обставин судом також відхиляються посилання позивача на норми Закону України „Про автомобільні дороги", положення яких не підлягають застосуванню при вирішенні питання про дійсність договору про встановлення земельного сервітуту.

Що стосується тверджень ТОВ „Дорсервіс" про підписання спірного договору неуповноваженою на те особою, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як свідчить преамбула та розділ 9 „Юридичні адреси та реквізити сторін" договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133-31/2/206 від 20.10.2011р., вказаний договір від імені ДП „МТП „Южний" мав бути вчинений директором підприємства Лагошою О.Г. Проте, в процесі розгляду справи відповідач підтвердив факт непідписання керівником ДП „МТП „Южний" Лагошою О.Г. даного договору та наголосив на тому, що вказаний договір насправді був підписаний головним інженером ДП „МТП „Южний" Сарбаєвим Сергієм Євгенійовичем, повноваження якого на підписання договорів земельного сервітуту підтверджуються довіреністю від 13.07.2011р. № 05-18/79/1, підписаною керівником Порту.

З цього приводу слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В свою чергу, положеннями ст.ст. 237-239 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

В силу приписів ст.ст. 244, 246 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Таким чином, юридична особа як суб'єкт цивільного обігу набуває цивільних прав та обов'язків через відносини представництва. При цьому, такі правовідносини представництва юридичної особи можуть виникати на підставі довіреності, що видається уповноваженою особою довірителя (юридичної особи), із визначенням необхідного обсягу повноважень повіреної особи. В такому випадку, уповноважена особа, вчиняючи дії на підставі довіреності юридичної особи, створює обумовлені такими діями юридичні наслідки для юридичної особи-довірителя.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що факт видачі головному інженеру ДП МТП „Южний" Сарбаєву С.Є. довіреності на право укладання договорів про встановлення земельного сервітуту, яка була чинною на час вчинення спірного правочину, свідчить про наділення його необхідним обсягом повноважень на укладення оспорюваного в межах даної справи договору від імені ДП „МТП „Южний".

Незалежно від викладеного, суд звертає увагу позивача на наступному. Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Слід зазначити, що в процесі розгляду даної справи відповідачем було підтверджено дійсність спірної угоди, ДП „МТП „Южний" систематично здійснював приймання платежів від ТОВ „Дорсервіс" в рахунок оплати права користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, з метою отримання якої позивачу систематично виставлялись до сплати відповідні рахунки. В сукупності вищевикладені обставини свідчать про факт схвалення спірної угоди з боку ДП „МТП „Южний", що, згідно з положеннями ст. 241 ЦК України, в будь-якому разі свідчить про її дійсність незалежно від наявності та обсягу повноважень особи, що вчинила цей правочин від імені відповідача.

Таким чином, доводи ТОВ „Дорсервіс" про підписання спірного договору від імені особою без необхідного обсягу повноважень є такими, що не ґрунтуються на законних підставах, у зв'язку з чим, відхиляються господарським судом.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд, враховуючи підстави пред'явленого ТОВ „Дорсервіс" позову, не знаходить правових підстав для визнання недійсним договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р., в результаті чого, позовні вимоги ТОВ „Дорсервіс" в названій частині задоволенню не підлягають.

У зв'язку із відсутністю підстав для визнання недійсним спірного договору, у суду відсутні також і визначені ст. 216 ЦК України підстави для застосування наслідків його недійсності, що має наслідком також відмову у задоволенні вказаної частини позову.

Підсумовуючи всі вищевикладені обставини, відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 237 - 239, 241, 244, 246, 401, 402, 404 ЦК України, ст.ст. 92, 98 - 101, 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 08.07.2011р.) позов ТОВ „Дорсервіс" до ДП „МТП „Южний" про визнання недійсним договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133/31/2/206 від 20.10.2011р. задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються судом на позивача у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 17.03.2015р.

Суддя С.П. Желєзна