ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. Справа № 911/5519/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» та Броварської районної державної адміністрації Київської області

до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс»

про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору та витребування з незаконного володіння земельної ділянки

Представники:

від прокуратури: Невзоров О.Б.

від позивача 1: не з'явилися

від позивача 2: Горячек Я.О.

від позивача 3: не з'явилися

від відповідача 1: Щиголь В.В.

від відповідача 2: Щиголь В.В., Андрющенко І.І.

суть спору:

Міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області звернувся до господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» та Броварської районної державної адміністрації Київської області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 154 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу Зазимської сільської ради», визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 155 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс», визнання незаконним та скасування рішення 17 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 28.07.2004 № 155 «Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Зазим'є-плюс», визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 2,87 га, що розташована в межах Зазимської сільської ради Броварського району, укладеного 03.08.2004 між Зазимською сільською радою та ТОВ «Зазим'є-плюс», і скасування його державної реєстрації, витребування з незаконного володіння ТОВ «Зазим'є-плюс» та повернення у власність держави в користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельної ділянки площею 2,34 га (із них 0,62 га під водою та 1,72 га деревночагарникова рослинність).

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на те, що земельна ділянка була незаконно вилучена з державної власності шляхом прийняття оскаржуваних рішень та укладенням договору оренди.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.12.2014 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 22.01.2015.

20.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача 2 надійшли письмові пояснення та документи по справі (вх. № 1130/15 від 20.01.2015).

До господарського суду Київської області від відповідача 2 надійшли заява про застосування строків позовної давності (вх. № 1161/15 від 20.01.2015), відзив на позовну заяву (вх. № 1278/15 від 21.01.2015), у якому, крім іншого, відповідач зазначає про необхідність припинення провадження уданій справі, клопотання про залишення позову без розгляду на підставі ст. 81 Господарського процесуального кодексу України (вх. № 1372/15 від 22.01.2015) та письмові пояснення по справі (вх. № 1367/15 від 22.01.2015).

21.01.2015 до господарського суду Київської області від позивача 3 надійшло клопотання № 01/01-11 від 20.01.2015 (вх. № 1264/15 від 21.01.2015), у якому він зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу без участі його представника.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.01.2015 розгляд справи відкладено на 12.02.2015 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників позивача 1, позивача 3 та відповідача 1 і невиконанням ними та прокурором вимог суду.

До господарського суду Київської області від позивача 3 надійшло клопотання № 208/01-11 від 11.02.2015 (вх. № 3186/15 від 11.02.2015) про розгляд справи без участі його представника.

12.02.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшли відзиви на позовну заяву б/н від 12.02.2015 (вх. № 3317/15 від 12.02.2015 та вх. № 3373/15 від 12.02.2015), у яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог.

До господарського суду Київської області від позивача 1 надійшов супровідний лист № 06-30/188 від 03.02.2015 (вх. № 3407/15 від 12.02.2015), до якого додано документи по справі.

12.02.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від прокурора надійшла заява б/н від 12.02.2014 (вх. № 3385/15 від 12.02.2015) про відкладення розгляду справи.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 2 надав суду документи по справі (вх. № 3405/15 від 12.02.2015).

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.02.2015, за клопотанням представника позивача 2, продовжено строк розгляду спору у справі № 911/5481/14 на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 05.03.2015 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника прокуратури та невиконанням ним вимог суду.

До господарського суду Київської області від позивача 1 надійшли письмові пояснення по справі № 06-37/389 від 03.03.2015 (вх. № 4904/15 від 04.03.2015).

04.03.2015 до господарського суду Київської області від позивача 3 надійшло клопотання № 401/01-11 від 04.03.2015 (вх. № 4910/15 від 04.03.2015), у якому він просить суд розглядати справу без участі його представника та прийняти рішення за наявними в матеріалах справи документами.

До господарського суду Київської області від прокурора надійшли письмові пояснення та документи по справі б/н б/д (вх. № 5115/15 від 05.03.2015).

У судовому засіданні 05.03.2015 розглядається клопотання відповідача 2, яке викладено у його відзиві на позовну заяву (вх. № 1278/15 від 21.01.2015), про припинення провадження у справі у зв'язку з непідсудністю даного спору господарським судам.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, Кодекс адміністративного судочинства України регулює порядок розгляду публічно-правових спорів, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, в свою чергу відповідно до вимог статей 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно з ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві.

Таким чином, справи у спорах за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень про право, що виникає із відносин приватноправового характеру, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, підлягають вирішенню у господарських судах.

Спір у даній справі виник з приводу волевиявлення суб'єкта владних повноважень щодо передачі в оренду майна господарюючому суб'єкту, тобто Зазимська сільська рада Броварського району Київської області та Товариство з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» у даній справі виступають як суб'єкти цивільних правовідносин і мають такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин.

Зазимська сільська рада Броварського району Київської області не є суб'єктом владних повноважень по відношенню до іншого учасника відносин - Товариства з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс», оскільки відсутня підпорядкованість, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача 2 про припинення провадження у даній справі та відсутність підстав для його задоволення.

У судовому засіданні 05.03.2015 розглядається клопотання відповідача 2 б/н від 22.01.2015 (вх. № 1372/15 від 22.01.2015) про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача 2 б/н від 22.01.2015 (вх. № 1372/15 від 22.01.2015) про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Присутній у судовому засіданні 05.03.2015 представник прокуратури підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник позивача 2 у судовому засіданні 05.03.2015 підтримав свою позицію викладену у письмових поясненнях б/н від 20.01.2014 (вх. № 1130/15 від 20.01.2015).

Представники відповідачів у судовому засіданні 05.03.2015 заперечили проти задоволення позову з підстав викладених у їх відзивах на позовну заяву.

Представники позивача 1 та позивача 3, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання 05.03.2015 не з'явилися.

У судовому засіданні 05.03.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

29.12.2003 Зазимською сільською радою Броварського району Київської області прийнято рішення № 154 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу Зазимської сільської ради», яким, враховуючи згоду землекористувача, вилучено із землекористування Вище-Дубечанського держлісгоспу земельну ділянку площею 2,34 га, розташовану у кварталі 174 виділ 8, 9, 12 Старосільського лісництва, та зараховано земельну ділянку площею 2,34 га із них: 0,62 га - під водою і 1,72 га - деревночагарникова рослинність, до земель запасу Зазимської сільської ради.

Також, 29.12.2003 Зазимською сільською радою Броварського району Київської області прийнято рішення № 155 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс», яким надано ТОВ «Зазим'є-плюс» дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 2,87 га із земель запасу сільської ради (0,53 га - сінокоси, 0,62 га під водою - залив р. Десна, 1,72 га - під деревночагарниковою рослинністю) для риборозведення на умовах оренди в межах населеного пункту Зазимської сільської ради.

На підставі вищезазначеного рішення, Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» для риборозведення в межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області.

28.07.2004 Зазимською сільською радою Броварського району Київської області прийнято рішення № 242-17-XXIУ «Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Зазим'є плюс», яким затверджено, розроблений ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,8700 га в оренду, що розташована в межах населеного пункту Зазимської сільської ради, вирішено передати земельну ділянку площею 2,8700 га із земель запасу сільської ради, в тому числі 0,53 га - сінокоси, 0,62 га - водоймища, 1,72 га - під деревночагарниковою рослинністю, в оренду терміном на 49 років ТОВ «Зазим'є плюс» для риборозведення в межах населеного пункту Зазимської сільської ради з річною орендною платою в розмірі 1 181, 70 грн.

На підставі та на виконання вищезазначеного рішення, 03.08.2004 між Зазимською сільською радою (орендодавець - відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» (орендар - відповідач 2) укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач 1 надає, а відповідач 2 приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану в межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, для використання її під риборозведення.

Відповідно до п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,87 га, у тому числі - 0, 53 га - сінокоси, 0,62 га - під водою, 1,72 га - чагарники.

Пунктом 7 договору передбачено, що договір укладено на 49 років.

Згідно з п. 16 договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення.

Відповідно до п. 19 договору відповідач 1 передає земельну ділянку відповідачу 2 у тижневий строк після державної реєстрації даного договору.

Пунктом 43 договору передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г., зареєстровано в реєстрі за № 5104, а також зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, про що вчинено запис № 1 від 06.08.2004.

Прокурор посилаючись на те, що з державної власності, в порушення вимог статей 20, 116, 118, 123, 149, 141, 151, 156 Земельного кодексу України та статей 31, 32 Лісового кодексу України, без згоди Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», незаконно вибула земельна ділянка шляхом прийняття рішень Зазимською сільською радою та в подальшому укладенням договору оренди, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позову, стверджують наступне: прокурор пропустив строк звернення до суду з даним позовом; прокурор не довів у чому полягає порушення права власності держави; розмежування земель комунальної та державної власності в с. Зазим'є так і не відбулося, а тому спірна земельна ділянка знаходилася у віданні Зазимської сільської ради, яка мала законні повноваження розпоряджатися нею; прокурором не надано доказів того, що Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» є користувачем спірної земельної ділянки, яка розташована в межах Зазимської сільської ради, так як і не надано доказів того, що спірна земельна ділянка належала до земельних ділянок лісового фонду, у зв'язку з чим позов прокурора є безпідставним та необґрунтованим.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, оглянувши оригінали наявних у справі документів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді даної справи суд, у відповідності до ст. 58 Конституції України, застосовує законодавство, яке існувало на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до земельного законодавства розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, здійснюється органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування залежно від наданих їм повноважень.

При цьому відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісового фонду (ст. 19 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України землі лісового фонду поділяються на: а) лісові: вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо; б) нелісові: зайняті спорудами, пов'язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Статтею 55 Земельного кодексу України передбачено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; б) полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об'єктів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно з ст. 6 Лісового кодексу України усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України. Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексом.

Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно з ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до ст. 21 Лісового кодексу України постійне користування земельними ділянками лісового фонду припиняється у випадках і порядку, передбачених Земельним кодексом України.

Згідно з ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 Лісового кодексу України передбачено, що переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов'язані до початку проектування погодити із власниками землі і землекористувачами та сільськими, селищними, міськими радами, державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України і Верховною Радою України місце розташування об'єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів, умови проживання населення і охорону довкілля. Погодження місць розташування об'єктів, розмірів передбачуваних для вилучення (викупу) земельних ділянок та умов їх відведення провадиться відповідними сільськими, селищними, міськими радами, державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України відповідно до їх повноважень щодо вилучення цих ділянок, а також Верховною Радою України. Юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотанням про погодження місць розташування об'єктів до відповідної сільської, селищної, міської ради, місцевої державної адміністрації. Відповідна сільська, селищна, міська рада чи місцева державна адміністрація згідно із своїми повноваженнями розглядає клопотання і в п'ятиденний строк з дня реєстрації направляє його разом з матеріалами, передбаченими частиною п'ятнадцятою цієї статті, на розгляд органів земельних ресурсів, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. Зазначені органи протягом двох тижнів з дня одержання клопотання надають свої висновки відповідній сільській, селищній, міській раді чи місцевій державній адміністрації, які з урахуванням одержаних висновків протягом десяти днів приймають рішення про погодження місця розташування того об'єкта, під який мають право самостійно вилучати земельну ділянку, або мотивоване рішення про відмову. Якщо погодження місця розташування об'єкта провадиться районною, обласною державною адміністрацією, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою України, сільська, селищна, міська рада готує свій висновок і подає матеріали на погодження до Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської чи Севастопольської міської, районної ради або районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації. Районна державна адміністрація розглядає у місячний строк матеріали погодження місця розташування об'єкта, під який має право вилучати земельну ділянку, або подає свій висновок до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної державної адміністрації.

З матеріалів справи вбачається, що до прийняття оспорюваного рішення № 154 від 29.12.2003 земельна ділянка площею 2,34 га, розташована у кварталі 174 виділ 8, 9, 12 Старосільського лісництва, на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України, перебувала у постійному користуванні Вище-Дубечанського держлісгоспу (на даний час - Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство»).

Листом № 496 від 02.12.2003 Вище-Дубечанський держлісгосп надав згоду на передачу земельної ділянки площею 2,34 га, розташованої у кварталі 174 виділ 8, 9, 12 Старосільського лісництва Вище-Дубечанського держлісгоспу, до земель запасу Зазимської сільської ради для розвитку села при умові відшкодування збитків та втрат, нанесених вилученням цієї земельної ділянки з лісогосподарського виробництва.

Так, відповідно до матеріалів справи, Вище-Дубечанський держлісгосп здійснив розрахунок грошової оцінки збитків, нанесених вилучення земельної ділянки, на загальну суму 10 176, 00 грн., який є додатком до листа № 496 від 02.12.2003.

05.12.2003 відповідачем 2 було повністю відшкодовано збитки та втрати, нанесені вилученням земельної ділянки з лісогосподарського виробництва, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківською випискою за 08.12.2003 та платіжним дорученням № 3 від 05.12.2003.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що вилучення спірної земельної ділянки відбулося за згодою постійного землекористувача, про що також зазначено в тесті оспорюваного рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 154 від 29.12.2003.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на виконання Указу Президента України № 171 від 07.12.2004 «Про додаткові заходи щодо розвитку лісового господарства» та постанови Кабінету Міністрів України № 679 від 26.05.2004 «Про утворення територіальних органів Державного комітету лісового господарства» наказом Державного комітету лісового господарства України № 111 від 17.06.2004 «Про утворення обласних управлінь лісового господарства України» з 01.01.2005 утворено Київське обласне управління лісового господарства.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 678 від 26.04.2007 «Питання удосконалення управління лісовим та мисливським господарством» та наказу Державного комітету лісового господарства України № 157 від 03.05.2007 «Про ліквідацію обласних управлінь лісового господарства та утворення обласних управлінь лісового та мисливського господарства» Київське обласне управління лісового господарства ліквідовано та з 13.07.2007 утворено Київське обласне управління лісового та мисливського господарства.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1364 від 28.12.2011 «Про утворення територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» Київське обласне управління лісового та мисливського господарства перетворене в Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, яке здійснює свою діяльність по даний час.

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що на момент прийняття оспорюваних рішень позивача 1 не існувало, оскільки відповідний орган було створено першочергово лише 01.01.2005.

За таких обставин, посилання прокурора на те, що вилучення спірної земельної ділянки відбулося без згоди Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» спростовується матеріалами справи.

У матеріалах справи міститься проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» для риборозведення за рахунок земель державної власності в межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, який погоджений Броварським районним відділом земельних ресурсів Київського обласного головного управління земельних ресурсів, Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Санітарно-епідеміологічною станцією Броварського району, Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області, Обласним центром з охорони пам'яток історії, археології та мистецтва при Управлінні культури Київської області, Київським обласним виробничим управлінням меліорації і водного господарства, та за результатами розгляду якого складено висновок № 6-393 від 08.04.2014 державної землевпорядної експертизи.

Згідно вказаного висновку № 6-393 від 08.04.2014 державної землевпорядної експертизи представлений на державну землевпорядну експертизу проект землеустрою відповідає вимогам земельного законодавства та діючим нормативно-технічним документам і оцінюється позитивно.

Крім того, до проекту землеустрою додано матеріали попереднього погодження місця розташування об'єкта, розміру земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, які є необхідними відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України.

Відповідно до зазначених матеріалів погодження вбачається, що Броварською районною державною адміністрацією, зокрема, її комісією, на підставі рішення Узгоджувальної комісії з питань розташування та інженерного забезпечення об'єктів на території Броварського району і дозволу Броварської районної державної адміністрації, погоджено місце розташування земельної ділянки площею 2,87 га для риборозведення та культурно-оздоровчих цілей ТОВ «Зазим'я плюс» в адмінмежах Зазимської сільської ради та погоджено право користування земельною ділянкою на умовах довгострокової оренди.

Крім того, місце розташування земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'я плюс» було погоджено Броварським районним відділом земельних ресурсів Київського обласного головного управління земельних ресурсів, Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Санітарно-епідеміологічною станцією Броварського району та Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області.

З урахуванням наявності усіх необхідних погоджень та отримання позивних висновків, 29.12.2003 Зазимською сільською радою Броварського району Київської області прийнято рішення № 155 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс», у тесті якого зазначено, що рішення прийнято враховуючи розпорядження голови Броварської районної державної адміністрації № 446 від 17.09.2003 про погодження місяця розташування земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс» та погоджену схему генерального плану.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав позивачів та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на прокурора.

Враховуюче те, що вилучення спірної земельної ділянки відбулося за згодою позивача 2, останньому було відшкодовано збитки та втрати нанесені вилученням земельної ділянки, що відповідає нормам земельного законодавства, та він, відповідно до письмових пояснень б/н від 20.01.2014 (вх. № 1130/15 від 20.01.2015) не має претензій до відповідачів, зважаючи на те, що позивача 1 на момент прийняття оспорюваних рішень не існувало, оскільки відповідний орган було створено першочергово лише 01.01.2005, а також беручи до уваги те, що позивачем 3 було погоджено місце розташування земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс», суд вважає, що прокурором належними та допустимими засобами доказування не доведено наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивачів, а також не доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачів з підстав зазначених ним у позові, а, відтак, відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

Разом з цим, при вирішенні даної справи слід враховувати те, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані (п. 1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35).

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Як вже зазначалося, на підставі та на виконання оспорюваних рішень Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 155 від 29.12.2003 та № 242-17-XXIУ від 28.07.2004, було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» для риборозведення за рахунок земель державної власності в межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області та 03.08.2004 між Зазимською сільською радою (відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зазим'я плюс» (відповідач 2) укладено договір оренди землі, відповідно до якого відповідач 1 надав, а відповідач 2 прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану в межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, для використання її під риборозведення.

Таким чином, вказаний договір оренди землі від 03.08.2004 свідчить про наявність між сторонами у справі відповідних правовідносин, що виникли на підставі оспорюваних рішень, які пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 155 від 29.12.2003 та № 242-17-XXIУ від 28.07.2004 за своєю суттю є ненормативними актами одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та укладення договору оренди землі від 03.08.2004.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 154 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу Зазимської сільської ради», рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 155 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс», рішення 17 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 28.07.2004 № 155 «Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Зазим'є-плюс» з підстав заявлених прокурором у позовній заяві є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 2,87 га, що розташована в межах Зазимської сільської ради Броварського району, укладеного 03.08.2004 між Зазимською сільською радою та ТОВ «Зазим'є-плюс», скасування його державної реєстрації, витребування з незаконного володіння ТОВ «Зазим'є-плюс» та повернення у власність держави в користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельної ділянки площею 2,34 га (із них 0,62 га під водою та 1,72 га деревночагарникова рослинність), то у їх задоволенні також слід відмовити, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 154 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу Зазимської сільської ради», рішення 13 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 29.12.2003 № 155 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для риборозведення ТОВ «Зазим'є-плюс» та рішення 17 сесії 24 скликання Зазимської сільської ради від 28.07.2004 № 155 «Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Зазим'є-плюс».

З огляду на вищевикладене вбачається, що прокурором не доведено суду належними та допустимими доказами підстав звернення до суду в інтересах визначених ним позивачів та підстав для задоволення заявлених ним вимог, а тому суд вважає, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо заявленої відповідачем 2 заяви про застосування строків позовної давності до даного спору, суд зазначає наступне.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Цивільного Кодексу.

Наслідки спливу позовної давності, відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, тобто порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява про сплив строку позовної давності судом не застосовується.

Відповідно до п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Таким чином, судовий збір, за результатами розгляду даної справи, покладається судом на позивачів та підлягає стягненню в доход Державного бюджету України.

Керуючись статтями 32-34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Стягнути з Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства (08114, Київська область, Києво-Святошинський район, село Стоянка, вулиця Лісна, будинок 15, ідентифікаційний код - 35278561) в доход Державного бюджету України 2 030 (дві тисячі тридцять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Стягнути з Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» (07342, Київська область, Вишгородський район, село Пірнове, вулиця Київська, ідентифікаційний код - 00992094) в доход Державного бюджету України 2 030 (дві тисячі тридцять) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Броварської районної державної адміністрації Київської області (07400, Київська область, місто Бровари, вулиця Гагаріна, будинок 15, ідентифікаційний код - 04054820) в доход Державного бюджету України 2 030 (дві тисячі тридцять) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 16.03.2015.

Суддя Т.В. Лутак