РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 Справа №910/27195/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-

Авто»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Кучеренко Юрій Олексійович

про стягнення 15 494, 20 грн.

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Босий В.П.

Цюкало Ю.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Капля А.С. за довіреністю № 3684/18 від 26.11.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) про стягнення 15 494, 20 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 29.12.2012 р. між ним та ПАТ «Миронівський хлібопродукт» було укладено Генеральний договір добровільного страхування наземного транспорту № 001-а/13корп-05 та сертифікат до означеного Договору № 162 від 12.07.2013 р. щодо автомобіля марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ. 27.03.2014 р. по вулиці Горького в місті Дніпропетровську відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ, під керуванням водія Попова П.М., та транспортного засобу «Subaru Forester», реєстраційний номер ВН6471, під керуванням Кучеренко Ю.О. Водій автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер ВН6471, Кучеренко Ю.О. постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2014 р. у справі № 204/2199/14-п (провадження № 3/204/401/14) був визнаний винним в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 15 494, 20 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 104 383 від 24.04.2014 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Subaru Forester» була застрахована відповідачем за полісом № АС/8615206, позивач звернувся до відповідача зі зворотною вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була залишена без задоволення, з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/27195/14, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кучеренко Юрія Олексійовича, розгляд справи призначено на 15.01.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 8615206.

17.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

17.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АС № 86152064 застраховано автомобіль «Subaru Forester», реєстраційний номер АЕ4747НІ, VIN-код ТЗ JF1SH9LT59G031273, страховою компанією є ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 0, 00 грн., строк дії поліса з 09.11.2013 р. по 08.11.2014 р.

12.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач проти позову заперечує, оскільки відомостей про страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу з державним номером ВН6471 станом на 27.03.2014 р. у ПАТ «УСК «Гарант-Авто» не має.

В судовому засіданні 15.01.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав клопотання про направлення до органів МРЕВ запиту щодо реєстрації або перереєстрації транспортного засобу «Subaru Forester», реєстраційний номер ВН6471, який на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 27.03.2014 р. за даними Відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 9366827 належав Лебедєву Сергію Геннадійовичу.

При цьому, представником позивача в судовому засіданні 15.01.2015 р. подано клопотання про продовження строків вирішення спору у справі № 910/27195/14 на п'ятнадцять днів.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явились, про причину неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/27195/14 на п'ятнадцять днів; в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Департамента ДАІ МВС України інформацію щодо реєстрації або перереєстрації транспортного засобу «Subaru Forester», реєстраційний номер ВН6471, № кузова 031273, який на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 27.03.2014 р. за даними Відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 9366827 належав Лебедєву Сергію Геннадійовичу, належним чином завірену копію протоколу про адміністративне правопорушення АБ2№130405 за ст. 124 КУаАП, належним чином завірений витяг з Журналу обліку ДТП від 27.03.2014 р. № запису 2252; на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2015 р. змінено дату наступного судового засідання у справі № 910/27195/14 на 11.02.2015 р., у зв'язку з направленням судді Ломаки В.С. на навчання до Національної школи суддів України у період з 16.02.2015 р. по 27.02.2015 р. на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва № 2-а від 22.01.2015 р. «Про направлення суддів господарського суду міста Києва на навчання до Національної школи суддів України».

28.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, про відсутність в ЦБД на дату ДТП - 27.03.2014 р. договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до транспортного засобу з реєстраційним номером ВН6471.

11.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він відзначає, що Кучеренко Ю.О. порушив правила дорожнього руху, керуючи автомобілем «Subaru» з тимчасовими (транзитними) реєстраційними номерами, тобто вказаний автомобіль був знятий з обліку реєстрації транспортних засобів в органах МРЕВ з метою подальшої перереєстрації. При цьому, позивач звертає увагу на приписи ст. 20-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині того, що у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2015 р. було призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 11.02.2015 р. було передано справу № 910/27195/14 на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Босий В.П., Васильченко Т.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2015 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/27195/14 до свого провадження та призначено до розгляду на 17.03.2015 р.

16.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області надійшов лист № 14/899 від 12.02.2015 р., в якому зазначається, що згідно комп'ютерної бази даних НАІС ДАІ на час скоєння ДТП 27.03.2014 р. автомобіль «Subaru Forester», 2008 року випуску, номер кузова JF1SH9LT59G031273, номерний знак АЕ7080ВН, свідоцтво про реєстрацію САТ № 521500 був знятий з обліку для реєстрації 04.02.2014 р. власником Лебедєвим Сергієм Геннадійовичем, 30.01.1986 р.н., який мешкав за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Солоне, вул. Жовтнева, 43. При цьому, на вказаний автомобіль був виданий номерний знак для разових поїздок ВН6471. 27.07.2014 р. автомобіль «Subaru Forester», номер кузова JF1SH9LT59G031273, був перереєстрований на підставі довідки - рахунок ВІА № 465270 від 14.07.2014 р. на громадянина Куксу Олексія Михайловича, 26.06.1983 р.н., який мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Керченська, 1/2, при цьому, за даним автомобілем закріплені номерні знаки АЕ7080ВН та видано свідоцтво про реєстрацію СХХ № 188903.

Також, 16.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від УДАІ ГУ МВС України в Одеській області надійшов лист № 7/0-572 від 09.02.2015 р., в якому повідомляється, що згідно бази даних НАІС ДАІ з обслуговування м. Дніпропетровськ № 1 за гр. Лебедєвим Сергієм Геннадійовичем, 30.01.1986 р.н., адреса: Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Солоне, вул. Жовтнева, 43, видано номерний знак АЕ4747НІ; 04.02.2014 р. знятий з обліку Центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Дніпропетровськ № 1, видано номерні знаки для разових поїздок 04ВН6471; 24.07.2014 р. зареєстрований Центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Дніпропетровськ № 2 за гр. Кукса Олексієм Михайловичем, 26.06.1983 р.н., адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Керченська, 1, кв. 2, видано номерний знак АЕ7080ВН.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р., у зв'язку з відпусткою судді Васильченко Т.В., справу № 910/27195/14 було передано на розгляд колегії суддів: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Босий В.П., Цюкало Ю.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р. вказаною колегією суддів було прийнято справу № 910/27195/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 17.03.2015 р.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 17.03.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2012 р. між позивачем (страховик) та ПАТ «Миронівський хлібопродукт» (страхувальник та вигодонабувач) було укладено Генеральний договір № 001-а/13корп-05 добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір), відповідно до п. 2. якого об'єктом страхування є транспортні засоби, вказані в сертифікатах до Договору, які є невід'ємною частиною Договору.

12.07.2013 р. між позивачем та ПАТ «Миронівський хлібопродукт» був укладений Сертифікат № 162 до вищевказаного Договору, згідно з яким застрахованим транспортним засобом є автомобіль «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ, 2008 року випуску.

Згідно із п. 9. Сертифікату, до страхових ризиків віднесено, зокрема збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, безумовна франшиза за яким відповідно до п. 10.2. Сертифікату складає 611, 80 грн.

Пунктом 18. передбачено строк дії Сертифікату: з 12.08.2013 р. по 11.08.2014 р.

Відповідно до п. 19. Сертифікату територією страхування є Україна, країни Європи, СНД, республіка Грузія.

Пунктом 11.11. Договору було визначено, що при пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в кошторисі збитків, за вирахуванням встановленої в розділі 3.2. Договору (п. 10 Сертифікату) франшизи по відповідному ризику, але не більше страхової суми. При цьому, розмір збитків визначається з урахуванням наведених нижче і зазначених у розділі 14 Сертифікату до Договору умов.

В силу розділу 14 Сертифікату, умовами виплати страхового відшкодування є «На базі авторизованої СТО».

У свою чергу, відповідно до п. 11.11.1. Договору «На базі авторизованої СТО» означає, що при розрахунку розміру страхового відшкодування в Кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначаються виключно виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі авторизованої СТО.

З матеріалів справи вбачається, що 27.03.2014 р. о 10 год. 40 хв. по вулиці Горького у місті Дніпропетровську відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Subaru Forester», реєстраційний номер ВН6471, під керуванням Кучеренко Ю.О., через те, що останній перед початком руху не переконався у безпеці свого маневру та допустив зіткнення із застрахованим автомобілем марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ, під керуванням водія Попова П.М., який зупинився поряд, та допустив зіткнення між автомобілями.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2014 р. у справі № 204/2199/14-р (провадження № 3/204/401/14) Кучеренко Юрій Олексійович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Також, суд враховує, що як слідує з листа УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 14/899 від 12.02.2015 р. та листа УДАІ ГУ МВС України в Одеській області надійшов лист № 7/0-572 від 09.02.2015 р., номерний знак ВН6471 спірного автомобіля «Subaru Forester» є номерним знаком для разових поїздок, виданий, у зв'язку зі зняттям його з обліку для реєстрації 04.02.2014 р. власником Лебедєвим Сергієм Геннадійовичем, 30.01.1986 р.н., який мешкав за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Солоне, вул. Жовтнева, 43. Попередній номерний знак - АЕ4747НІ.

Відповідно до Полісу № АС № 86152064 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер АЕ4747НІ, була застрахована у ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на строк з 09.11.2013 р. по 08.11.2014 р. з встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Згідно зі ст. 20-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Відповідно до Витягу з АІПС ДТП № 9366827 від 22.04.2014 р., автомобіль «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження бокової лівої частини.

31.03.2014 р. ПАТ «Миронівський хлібопродукт» звернулось до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування.

08.04.2014 р. ТОВ «Автосервісгрупп» було виставлено власнику автомобіля марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер АІ7609АТ, рахунок-фактуру № АСГ003214 на суму 16 106, 00 грн.

23.04.2014 р. позивачем було затверджено Страховий акт № 1.001.14.05395/ VESKO12072, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 15 494, 20 грн. шляхом оплати рахунку-фактури № АСГ003214 від 08.04.2014 р.

Платіжним дорученням № 104 383 від 24.04.2014 р. позивач перерахував на користь страхувальника 15 494, 20 грн. з призначенням платежу: «страхове відшкодування згідно акту № VESKO12072/2014, ПАТ Миронівський хлібопродукт, ІПН 25412361 зг. рах. № АСГ003214 від 08.04.14р. Без ПДВ».

З акту виконаних робіт № АСГ0000967 від 22.05.2014 р. вбачається, що вартість відновлювальних робіт спірного авто склала 16 106, 00 грн.

Як зазначає позивач, в подальшому він звернувся до відповідача з Заявою про виплату страхового відшкодування № 1187/05395/УБК від 27.10.2014 р. на суму 15 494, 20 грн.

Оскільки відповідачем вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Кучеренко Ю.О. встановлена у судовому порядку, а відповідальність власника автомобіля, на якому ним було скоєно правопорушення, застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», з огляду на наявність укладеного між ним та ПАТ «Миронівський хлібопродукт» Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Так, відповідно до п. 11.15. Договору при пошкодженні ТЗ страхове відшкодування сплачується страхувальнику шляхом перерахування на рахунок СТО, обраної відповідно до п. 11.11. Договору, згідно з належним чином оформленими документами, наданими відповідними підприємствами, про витрати на компенсацію скоєних збитків (наряд-замова, рахунок, акт виконаних робіт, тощо), якщо інше не погоджено між страховиком та вигодонабувачем. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запасних частин та матеріалів, використаних під час ремонту.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 15 494, 20 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 104 383 від 24.04.2014 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

В постанові Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. у справі № 910/7163/14 зазначено, що наявність страхового акту, платіжного доручення та рахунку-фактури, виставленого особі, яка надала послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

При цьому, у постанові Вищого господарського суду України від 11.11.2014 р. у справі № 910/10479/14 наголошується на тому, що розмір відшкодування, право вимоги виплати якого відповідачем виникло у позивача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, чим спростовується твердження заявника про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення суми відшкодування з врахуванням зносу транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП.

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, по-перше, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування наземного транспорту, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить. Оскільки з приписів вищевказаних норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, Законом України «Про страхування» не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від попереднього проведення такої оцінки. В свою чергу, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює не спірні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок проведення професійної оцінки встановлюється для відповідача саме у разі виконання ним зобов'язання безпосередньо відшкодувати шкоду потерпілій особі, взятого за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Аналогічні висновки наведені в постанові Вищого господарського суду України від 17.02.2015 р. у справі № 910/15581/14.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача зі зворотними вимогами, однак вони не були задоволені в добровільному порядку.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168 та постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 р. № 3-9гс15 у справі № 910/177/14.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС 8615206 розмір франшизи становить 0, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 15 494, 20 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 15 494, 20 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, місто Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8, ) суму страхового відшкодування у розмірі 15 494 (п'ятнадцять тисяч чотириста дев'яносто чотири) грн. 20 коп. та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2015 р.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді В.П. Босий

Ю.В. Цюкало