ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Справа № 915/71/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Лозицької Лариси Олександрівни, вул. Миру, 68, с. Комсомольське, Миколаївський район, Миколаївська область, 57140

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ім. К.Л. Петровського", вул. Центральна, 1, с. Кімівка, Березанський район, Миколаївська область, 57440

про стягнення заборгованості за договором про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № ТЕО-14/121-ВАЛ-ПЕТР від 10.06.2014 року у сумі 230 323, 26 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Зязєв Євген Васильович, довіреність від 16.01.2015 року;

від відповідача: представник не з'явився.

До господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Лозицької Лариси Олександрівни до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ім. КЛ. Петровського" про стягнення заборгованості за договором про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № ТЕО-14/121-ВАЛ-ПЕТР від 10.06.2014 року у сумі 230 323, 26 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 27.01.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 05.03.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 05.03.2015 року розгляд справи було відкладено на 17.03.2015 року.

В судовому засіданні 17.03.2015 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судовому засіданні 17.03.15 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

10.06.2014 року між Фізичною особою-підприємцем Лозицькою Ларисою Олександрівною (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ім. КЛ. Петровського» (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №ТЕО-14/121-ВАЛ-ПЕТР (далі -Договір), відповідно до якого позивач зобов'язується організувати перевезення вантажу автомобільним транспортом (відповідно із товарно-транспортною накладною) до відповідного пункту призначення у встановлений Договором або Замовленням строк та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (далі Вантажоодержувачу) (надалі - Послуги), а Замовник зобов'язується сплатити за організацію перевезення вантажу встановлену плату.

Позивач виконав взяті на себе за договором зобов'язання належним чином, що підтверджується складеними та підписаними сторонами актами надання послуг.

Всього робіт за договором виконано на суму 533 175, 75 грн.

Відповідач частково здійснив розрахунок по договору на загальну суму 333 175, 75 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 200 000 грн.

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань з оплати, позивачем нараховано відповідачу на суму заборгованості пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 193, 343 ГК України, ст. 525, 526, 625 ЦК України та умовами договору.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом та в судові засідання 05.03.2015 року та 17.03.2015 року повноважного представника не направив.

Ухвали господарського суду Миколаївської області від 27.01.2015 року, від 05.03.2015 року отримані відповідачем, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (арк. справи 31, 39). Отже, відповідач ТзОВ «ім. КЛ. Петровського» був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Явка відповідача не визнавалась судом обов'язковою.

Керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника відповідача.

16.03.2015 року на адресу господарського суду Миколаївської області від відповідача ТзОВ «ім. КЛ. Петровського» факсимільним зв'язком надійшов письмовий відзив на позов (арк. справи 40-41), в якому відповідач зазначив про визнання позову в частині основної заборгованості в розмірі 200 000 грн. та заперечив проти нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, вказуючи, що в порушення п. 2.4 Договору позивачем не подано доказів надіслання (вручення відповідачу) рахунків на оплату.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

10.06.2014 року між Фізичною особою-підприємцем Лозицькою Ларисою Олександрівною (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ім. КЛ. Петровського» (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № ТЕО-14/121-ВАЛ-ПЕТР (далі -Договір), відповідно до умов якого Виконавець зобов'язується організувати перевезення вантажу автомобільним транспортом (відповідно із товарно-транспортною накладною) до відповідного пункту призначення у встановлений Договором або Замовленням строк та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (Вантажоодержувачу) (надалі - Послуги), а Замовник зобов'язується сплатити за організацію перевезення вантажу встановлену плату (арк. справи 10-11).

Договір підписано сторонами та скріплено печаткою Відповідача.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі Договору виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами Договору сторони погодили наступне.

Відповідно до п. 1.2 Договору Замовник за цим договором може виступати також і Вантажоодержувачем.

Відповідно до п. 1.3 Договору найменування вантажів, їх обсяг (кількість, вага брутто), місце завантаження, строки (дати) приймання вантажів, дати подачі транспортних засобів під завантаження, пункти призначення, особа-вантажоодержувач, строки доставки та передачі вантажоодержувачам, вартість Послуг та порядок розрахунків та інші умови перевезень, визначаються в разових Замовленнях Замовника.

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна Договору дорівнює сумарній вартості наданих Виконавцем та прийнятих Замовником послуг пов'язаних із перевезенням вантажу протягом дії Договору та зазначається в Актах приймання-передачі.

Відповідно до п. 2.2 Договору розмір плати за перевезення визначається за розцінками, визначеними у відповідному додатку, що є невід'ємною частиною Договору.

Додатком № 01 до Договору сторони погодили тарифи на перевезення ранніх зернових (арк. справи 12).

Відповідно до п. 2.3 Договору загальна вартість наданих послуг за Договором визначається сторонами по факту їх надання на підставі подорожнього листа, товарно-транспортних накладних та фіксується в актах про надані послуги, які складаються щомісячно або в інший погоджений між сторонами термін.

Відповідно до п. 2.4 Договору плата за перевезення здійснюється на поточний рахунок Виконавця згідно Актів приймання-передачі наданих послуг протягом 30 банківських днів з моменту отримання Замовником рахунку на оплату вказаних послуг.

Відповідно до п. 3.3.7 Договору Замовник зобов'язаний сплатити Виконавцю за надані Послуги встановлену суму.

Відповідно до п. 6.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 року, а в частині не виконаних зобов'язань, що виникли протягом строку дії цього договору, - до повного виконання.

Судом встановлено наступне.

На виконання умов Договору позивачем за період з 08.07.2014 року по 31.07.2014 року було надано відповідачу транспортно-експедиторські послуги по перевезенню ріпаку озимого та пшениці озимої на загальну суму 533 175, 75 грн., що підтверджується поданими суду Актами надання послуг (арк. справи 13-17), а саме:

- акт надання послуг № 3/07 від 08.07.2014 року на загальну суму 44 878, 26 грн.;

- акт надання послуг № 2/07 від 08.07.2014 року на загальну суму 162 740, 97 грн.;

- акт надання послуг № 1/07 від 08.07.2014 року на загальну суму 301 259, 09 грн.;

- акт надання послуг № 4/07 від 31.07.2014 року на загальну суму 18 726, 28 грн.;

- акт надання послуг № 5/07 від 31.07.2014 року на загальну суму 5 571, 15 грн.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок № 4 від 08.07.2014 року на загальну суму 508 878, 20 грн. та рахунок № 5 від 31.07.2014 року на загальну суму 24 297, 51 грн. (арк. справи 18).

Докази направлення позивачем відповідачу вищевказаних рахунків суду не подано.

За період з 01.08.2014 року по 08.12.2014 року відповідачем проведено часткову оплату в розмірі 333 175, 75 грн. за надані транспортно-експедиторські послуги згідно договору, що підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.07.2014 року по 01.12.2014 року, а також банківськими виписками (арк. справи 19, 24, 25).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом становить 200 000 грн. (533 175, 75 грн. - 333 175, 75 грн.).

Судом встановлено, що 05.12.2014 року позивач направив на адресу відповідача претензію про стягнення заборгованості на суму 262 962, 94 грн. (борг без врахування оплат за 05.12.2014 року та 08.12.2014 року), яка була отримана відповідачем 09.12.2014 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та описом вкладення у цінний лист (арк. справи 20-23). Судом також враховано, що до вищевказаної претензії позивачем було долучено рахунок на сплату заборгованості № 2 від 03.12.2014 року (арк. справи 22).

За таких обставин, рахунок на оплату заборгованості № 2 від 03.12.2014 року на суму 262 962, 94 грн. (борг без врахування оплат за 05.12.2014 року та 08.12.2014 року) було отримано відповідачем 09.12.2014 року разом із претензією.

Доказів направлення відповідачем відповіді на претензію суду не подано.

Отже, в силу приписів п. 4.2 Договору у відповідача виник обов'язок протягом 30 банківських днів з моменту отримання Замовником рахунку на оплату вказаних послуг, провести оплату.

Враховуючи вихідні та святкові дні, зобов'язання з оплати за надані послуги мало бути виконано відповідачем, починаючи з 10.12.2014 року по 27.01.2015 року включно, а з 28.01.2015 року - ТзОВ "ім. КЛ. Петровського" є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Позивач звернувся до суду із позовом 26.01.2015 року.

Відповідно до п. 1.7-1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 року господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів проведення відповідачем оплати за надані послуги в розмірі 200 000 грн., як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості. Отже, позов в частині стягнення 200 000 грн. є обґрунтованим, підтвердженим належними доказами та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних на загальну суму 30 323, 26 грн., то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 5002-2/5109-2010 від 07.11.11 року).

Відповідно п. 4.7 Договору за порушення термінів оплати Замовник виплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, від вартості несвоєчасно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, за неналежне виконання грошового зобов'язання позивачем здійснено нарахування індексу інфляції за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року. В судовому засіданні 17.03.2015 року представником позивача зазначено, що розрахунок розміру пені та 3 % річних здійснено позивачем також за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року, про що зазначено в протоколі судового засідання від 17.03.2015 року. Детального розрахунку розміру пені та 3 % річних позивачем не подано.

Як вказано вище, в силу приписів п. 4.2 Договору у відповідача виник обов'язок протягом 30 банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату вказаних послуг провести оплату за надані послуги.

Враховуючи вихідні та святкові дні, зобов'язання з оплати за надані послуги мало бути виконано відповідачем, починаючи з 10.12.2014 року по 27.01.2015 року включно, а з 28.01.2015 року - ТзОВ "ім. КЛ. Петровського" є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Позивач звернувся до суду із позовом 26.01.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року у відповідача ще не виник обов'язок з проведення оплати за надані послуги, як наслідок, у відповідача у вказаному періоді не виникло прострочення виконання грошового зобов'язання, а у позивача не виникло права на нарахування штрафних санкцій за вказаний період. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних на загальну суму 30 323, 26 грн. позивачем не доведено. В цій частині позову слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами у справі та підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (ст. 4 Закону).

В спірному випадку судовий збір з позовної заяви має становити 4 606, 47 грн. (230 323, 26 грн. х 2 %). Як вбачається з доданих до позовної заяви квитанції №10006413-1 від 21.01.2015 року та квитанції №13122442 від 23.01.2015 року позивачем сплачено судовий збір у сумі 4 650, 00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу з Державного бюджету України суми судового збору в розмірі 43, 53 грн. у зв'язку з внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України в розмірі 4 000,00 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 33, 34, 43, 49, ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

частково задовольнити позов.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ім. КЛ. Петровського», вул. Центральна, 1, с. Кімівка, Березанський район, Миколаївська область, 57440 () на користь позивача Фізичної особи-підприємця Лозицької Лариси Олександрівни, вул. Миру 68, с. Комсомольське, Миколаївський район, Миколаївська область (код ІПН ):

- 200 000, 00 грн. ( двісті тисяч гривень 00 коп. ) - суми основного боргу за договором про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № ТЕО-14/121-ВАЛ-ПЕТР від 10.06.2014 року;

- 4 000, 00 грн. (чотири тисячі грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

В решті позову в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат в сумі 30 323, 26 грн. (тридцять тисяч триста двадцять три грн. 26 коп.) відмовити.

Судовий збір в розмірі 606, 47 грн. (шістсот шість грн. 47 коп.) покласти на позивача.

Повернути позивачу Фізичній особі-підприємцю Лозицькій Ларисі Олександрівні, вул. Миру 68, с. Комсомольське, Миколаївський район, Миколаївська область (код ІПН ) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 43, 53 грн. (сорок три грн. 53 коп.), у зв'язку з внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, про що видати ухвалу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 20.03.2015 року

Суддя Е.М. Олейняш