РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року Справа № 902/1762/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача

Приватного акціонерного товариства "Калинівський Агрохім" на рішення господарського суду Вінницької області від 14.01.15р. у справі № 902/1762/14 (суддя Маслій І.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Калинівський Агрохім"

про стягнення в сумі 117 771 грн. 69 коп. заборгованості згідно договору купівлі-продажу № 11/01 від 11 січня 2010 року

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (а.с. 2-4) до Приватного акціонерного товариства «Калинівський Агрохім» (надалі -Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 30 824 грн. 66 коп. - пені, 30 502 грн. інфляційних втрат, 56 445 грн. 03 коп. 36 % річних.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року (а.с. 31-35) з підстав, вказаних у рішенні, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 44-47) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що

Ухвалою суду від 5 лютого 2015 року (а.с. 43) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 18 березня 2015 року на 15 годину 10 хвилин.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 57), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Відповідача та просить залишити рішення господарського суду Вінницької області без змін.

Представники Позивача та Відповідача в судове засідання від 18 березня 2015 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 55-56). Причини неявки своїх повноважних представників суду не повідомили. Жодних клопотань від Позивача та Відповідача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 5 лютого 2015 року явка сторін не була визнана обов'язковою.

Відповідно до пунктів 3.9.2, 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; при цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та сторонами не надано доказів в підтвердження поважності причин неявки їх повноважних представників в судове засідання, справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача та Відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем та Відповідачем 11 січня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу № 11/01 (надалі - Договір; а.с. 44-47).

Відповідно до пункту 1.1 Договору: Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача с/г обладнання, а саме: агрегат для внесення аміачної води ААП-10.4 в кількості 3 шт., вартістю 25 000 грн. за 1 шт.; диско-плуг ДПН-2.1, 1 шт., вартістю 30 000 грн. за 1 шт.; щелєватель КГРН-4, в кількості 2 шт., вартістю 38 000 грн. за 1 шт.; сівалка анкерна "Кунге" - 4.2, 1 шт. вартістю 40 000 грн., а Відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Згідно пунктів 3.1, 3.3 Договору: товар поставляється Відповідачу, протягом двох днів з моменту підписання даного Договору; якщо оплата проводиться за окрему партію (частину) товару, відповідно така частина товару і поставляється.

У відповідності до пункту 4.1 Договору, загальна сума Договору складає 221 000 грн..

Пунктом 4.2 Договору сторони визначили, що: оплата за товар має бути здійснена продавцю протягом 30 днів від дня поставки товару.

Відповідно до пункту 5.2 Договору, перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару.

Як визначено пунктом 8.1 Договору, за порушення умов даного Договору винна сторона відшкодовує спричинені цим Договором збитки, в тому числі не отриманий прибуток в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що: за порушення термінів оплати товару, встановлених даним Договором, Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочки, а також штраф в розмірі 15 % вартості неоплаченого товару.

Відповідно до пункту 8.3 Договору, розмір процентів передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України, за прострочення Відповідачем оплати товару по даному Договору становить 36 % річних.

Згідно пунктів 12.3, 12.4 Договору: термін нарахування неустойки по даному Договору не обмежується шестимісячним строком, та нараховується за весь час прострочки оплати товару по даному Договору; строк позовної давності для стягнення боргу та неустойки по даному Договору становить п'ять років.

На виконання умов Договору Позивач передав Відповідачу товар на суму 221 000 грн., що стверджується накладною від 26 січня 2010 року на суму 221 000 грн. (а.с. 10) та довіреністю № 5 від 26 січня 2010 року (а.с. 11).

Згідно умов Договору Відповідач мав оплатити вартість товару протягом 30 днів від дня його поставки, тобто, до 26 лютого 2010 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, умови Договору щодо оплати товару Відповідачем були порушені - товар оплачено частково, в сумі 70 000 грн., що стверджується копіями платіжних доручень, а саме: платіжне доручення № 430 від 4 серпня 2010 року, платіжне доручення № 813 від 24 листопада 2010 року, платіжне доручення № 921 від 15 грудня 2010 року, платіжне доручення № 931 від 22 листопада 2011 року (а.с. 21-24).

Отже, борг Відповідача перед Позивачем по Договору склав 151000 грн..

1 лютого 2012 року Позивач та Відповідач уклали додаткову угоду до Договору (а.с. 9), якою зафіксували, що станом на 1 лютого 2012 року Відповідачем не оплачено товар, поставлений згідно накладної від 26 січня 2010 року на суму 151 000 грн., а саме: агрегат для внесення аміачної води ААП-10.4 в кількості 3 шт., вартістю 25 000 грн. за 1 шт., на загальну суму 75 000 грн; щелєватель КГРН-4, в кількості 2 шт., вартістю 38 000 грн. за 1 шт., на загальну суму 76 000 грн..

Позивачем та Відповідачем 17 травня 2012 року було підписано акт звірки взаємних розрахунків, згідно котрого за Договором по накладній від 26 січня 2010 року, сума боргу становить 151 000 грн. (а.с.20).

Позивач звернувся до Відповідача з претензією від 16 вересня 2013 року б/н щодо сплати 151 000,00 грн. боргу (а.с. 12), яка отримана Відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 13).

Однак, вказана претензія залишена Відповідачем без задоволення.

У зв'язку із порушенням умов Договору Позивач звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Відповідача 151 000 основного боргу, 22 650 грн. штрафу, 24 597 грн. 40 коп. пені, 175 401 грн. 13 коп. 36 % річних та 10 647 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20 січня 2014 року по справі № 902/1634/13 стягнуто з Відповідача на користь Позивача 151 000 грн. основного боргу, 10 647 грн. інфляційних втрат, 175 401 грн. 13 коп. 36 % річних, 1 510 грн. штрафу, 12 298 грн. пені. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 12 298 грн. 70 коп. та штрафу в сумі 21 140 грн. відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 8 жовтня 2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 20 січня 2014 року в справі № 902/1634/13 змінено, та стягнуто з Відповідача на користь Позивача 151 000 грн. основного боргу, 10 647 грн. інфляційних втрат, 173 76289 грн. 36 % річних, 1 510 грн. штрафу, 10 298 грн. 70 коп. пені. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 14 298 грн. 69 коп., 36 % річних в сумі 1 638 грн. 24 коп. та штрафу в сумі 21 140 грн. відмовлено. Дана постанова набрала законної сили 8 жовтня 2014 року.

З огляду на невиконання Відповідачем рішення суду № 902/1634/13 щодо сплати Позивачу стягнутих коштів, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення Відповідача 30 824 грн. 66 коп. - пені, 30 502 грн. інфляційних втрат, 56 445 грн. 03 коп. 36 % річних.

Відповідно до статтей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з вимог статті 625 Цивільного кодексу України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, колегія суду констатує факт того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статтею 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вимоги частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України зазначають, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу дії статті 614 Цивільного кодексу України: відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як уже встановлено вище в даній судовій постанові, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 8 жовтня 2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 20 січня 2014 року в справі № 902/1634/13 змінено, та стягнуто з Відповідача на користь позивача 151 000 грн. основного боргу, 10 647 грн. інфляційних втрат, 173 76289 грн. 36 % річних, 1 510 грн. штрафу, 10 298 грн. 70 коп. пені. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 14 298 грн. 69 коп., 36 % річних в сумі 1 638 грн. 24 коп. та штрафу в сумі 21 140 грн. відмовлено. Дана постанова набрала законної сили 8 жовтня 2014 року.

Згідно приписів частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються знову при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно наявність існування у Відповідача заборгованості перед Позивачем в сумі 151 000 грн. встановлено судами першої та апеляційної інстанції у справі № 902/1634/13, у зв'язку з чим вказані обставини повторного встановлення та доказування не потребують.

Суд констатує, що згідно пункту 8.3 Договору: сторони домовилися, що розмір процентів передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України, за прострочення Покупцем оплати товару по даному договору становить 36 % річних.

Водночас, як вбачається з заяви Позивача, заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором погашена Відповідачем в повному обсязі (151 000 грн.) 26 грудня 2014 року (заява на а.с. 28).

Водночас, Рівненський апеляційний господарський суд констатує факт того, що Позивач просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати, котрі нараховані за період з листопада 2013 року (по рішенню суду у справі № 902/1634/13 останнім місяцем за котрий нараховувалися інфляційні був жовтень 2013 року) по листопад 2014 року (18 грудня Позивач звернувся з даним позовом до суду) в сумі 30 502 грн.. Відповідно, колегія суду констатує, що основний борг на котрий нараховував Позивач інфляційні погашено після періоду за котрий Позивач у даній справі просить стягнути інфляційні. Разом з тим суд констатує, що вказаний у даній справі період не входить у період за котрий в судовій справі № 902/1634/13 вже стягнуто інфляційні (постанова на а.с. 14-19).

Що ж стосується 36 % річних, то Позивач просить їх стягнути в розмірі 56 445 грн. 03 коп.. за період з 3 грудня 2013 року (за рішенням суду по справі № 902/1634/13 Позивачем 36 % річних нараховували по 2 грудня 2013 року) по 17 грудня 2014 року. Відповідно, колегія апеляційного господарського суду констатує факт того, що річні нараховано Позивачем до дати сплати Відповідачем суми основного боргу, та за період не охоплений стягненням по справі № 902/1634/13.

Як вказано вище в даній постанові, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Наведена правова позиція відображена в постановах Верховного суду України від 20 грудня 2010 року в справі № 10/25, від 14 листопада 2011 року в справі № 12/207 та від 23 січня 2012 року в справі № 37/64).

Разом з тим, із сукупного аналізу усього вищенаведеного, в площинні діючих норм чинного законодавства щодо виконання зобов'язань сторонами договорів, не вбачається звільнення Відповідача від грошових зобов'язань і відповідальності за їх невиконання, а також визначеного порядку погашення заборгованості за отриманий Товар, в тому числі штрафних і фінансових санкцій в зв'язку із винесення рішення суду.

Колегія суду констатує, що з огляду на правову позицію Верховного Суду України щодо того, що наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно пункту 8.3 Договору, сторони домовилися, що розмір процентів, передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України, за прострочення Відповідачем оплати товару по даному Договору становить 36 % річних.

Перевіривши правильність здійсненого Позивачем розрахунку інфляційних та річних суд погоджується з його вірністю. При цьому, суд констатує і той факт (з огляду на доводи апеляційної скарги), що розмір інфляційних та річних апріорі не підлягає зменшенню на основі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, оскільки дані суми не є неустойкою (штрафом, пенею).

Враховуючи усе вищевказане, суд задовольняє вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача (на основі статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 8.3 Договору) 30 502 грн. інфляційних та 56445 грн. 03 коп. річних.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відповідно, апеляційний господарський суд залишає без змін дане судове рішення в цій частині.

Крім сум інфляційних та річних Позивач просив стягнути з Відповідача пеню в розмірі 30 824 грн. 66 коп..

Відповідно до пункту 8.2 Договору, за порушення термінів оплати товару, встановлених даним Договором, Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, а також штраф в розмірі 15% вартості неоплаченого товару.

В силу дії пункту 12.4 Договору: строк позовної давності по стягненні боргу та неустойки по даному договору становить п'ять років.

Колегія суду зауважує, що частиною 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського процесуального кодексу України; даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Суд констатує, що Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 30 824 грн. 66 коп. пені за період з 3 грудня 2013 року (оскільки 2 грудня 2013 року - останній день нарахування пені по рішенню суду в справі № 902/1634/13) по 17 грудня 2014 року.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України: штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання..

В силу дії частини 6 статті 232 Господарського кодексу України: нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В той же час суд наголошує, що частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, і який не є строком позовної давності, а пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України - строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що: перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що: до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Проаналізувавши дані норми законодавства, перевіривши правильність розрахунку, проведеного Позивачем (а.с. 3) та зважаючи на умови Договору (пункти 8.2, 12.3, 12.4), Рівненський апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правомірним, арифметично вірним, а тому заявлена до стягнення пеня в розмірі 30 824 грн. 66 коп. підлягає задоволенню.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Вінницької області і в цій частині без змін.

Що ж стосується твердження Відповідача, наведеного в апеляційній скарзі (а.с. 46) щодо того, що 26 грудня 2014 року Відповідачем було погашено заборгованість по Договору в повному обсязі (а.с. 28), то колегія суду зауважує, що таке погашення боргу не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки дане погашення заборгованості (як вказує сам Відповідач) відбулося 26 грудня 2014 року, тобто нараховані суми інфляційних, річних та пені поза межеми періоду часу, коли сума заборгованості вже була сплачена. Також, суд наголошує на тому, що стаття 83 Господарського процесуального кодексу України, а зокрема пункт 3 даної статті передбачає не обов'язок, а право суду на зменшення розміру штрафних санкцій (в даному разі пені), а оспорювання права (на переконання суду) стороною, котрій таке право не надано є само по собі безпідставним. В той же час, колегія суду констатує, що Відповідач і не просив суд скористатися таким правом та не наводив місцевому господарському суду обставини винятковості, що могли б надати місцевому господарському суду можливість скористатися своїм правом.

Інші доводи Відповідача, висвітлені у апеляційній скарзі є безпідставними, спростовуються усім вищевказаним у даній судовій постанові, а тому до уваги судом не беруться.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Калинівський Агрохім"

- залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року в справі № 902/1762/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1762/14 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.