ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 р. Справа №917/2722/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод пакувального обладнання "Термо-ПАК", вул. Ярослава Мудрого, 66/13, м. Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область,09107

до Приватного акціонерного товариства Миргородський завод продуктів "Калинка", вул. Багачанська, 2, м. Миргород, Полтавська область,37600

про стягнення 33589,20 гривень заборгованості

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 12.03.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 33589,20 гривень заборгованості згідно договору поставки обладнання №144-13 від 17.06.2013 року, з яких: 24420,00 грн. - сума боргу, 5030,52 грн. - індекс інфляції, 3161,88 грн. - пеня, 976,8 грн. - 3% річних; а також про визнання дійсним акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №109 від 03.02.2014 року щодо виконання пусконалагоджувальних робіт і навчання персоналу на загальну суму 7500,00 грн. за договором №144-13 від 17.06.2013 року.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Попередньою ухвалою суду від 24.02.2015 року явка позивача була визнана судом не обов'язковою.

03.03.2015 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 24 420,00 грн., пеню в сумі 1702,70 грн., 3% річних в сумі 976,80 грн. та інфляційні в сумі 5030,52 грн.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даної заяви від 03.03.2015 року.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи).

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, а неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, жодних клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

17.06.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод пакувального обладнання "Термо-ПАК" (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством Миргородський завод продуктів "Калинка" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки обладнання №144-13 (арк. с. 39-41), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався виготовити та поставити, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити конвеєр пневматичний (L-6575 мм) (надалі - товар), згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору, в порядку та строки визначені цим договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.1. договору, вартість товару, що поставляється за цим договором з урахуванням пусконалагоджувальних робіт на території покупця становить 107 850,00 грн., в тому числі 20% ПДВ - 17975,00 грн.

Згідно пунктів 5.1. та 5.2. договору відповідач мав здійснити повний розрахунок за поставлене обладнання, та виконані пусконалагоджувальні роботи на протязі п'яти банківських днів з часу проведення навчання персоналу і підписання покупцем акту про виконання пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 30 календарних днів з моменту постачання товару.

17.06.2013 року між сторонами укладено Додаток (Специфікацію) № 1 до договору та додаток №2 до договору ТЗ - схема креслення №1(арк. с. 42).

В додатку №1 (Специфікації № 1) до договору сторони визначили товар, його кількість, вартість та визначили кількість пусконалагоджувальних робіт їх вартість.

Так, відповідно до додатку №1 (Специфікації № 1) до договору загальна його ціна складає: 107 850,00 грн., в тому числі 20% ПДВ.

На виконання умов договору позивачем 04.07.2013 року було поставлено відповідачу товар на загальну суму 100 350,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №997 від 04.07.2013 року, яка підписана сторонами та скріплена їх печатками та довіреністю на отримання товару (арк. с. 43-44). Крім того, позивачем відповідно до у мов договору виконано пусконалагоджувальні роботи на загальну суму 7 500,00 грн., що підтверджується актом вводу в експлуатацію обладнання від 05.07.2013 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками (арк. с. 45). Всього позивач поставив відповідачу обладнання та виконав пусконалагоджувальні роботи на суму 107 850,00 грн. Як вказує позивач, Акт здачі-прийняття робіт №109 від 03.02.2014 року щодо виконання пусконалагоджувальних робіт і навчання персоналу на суму 7 500,00 грн. надісланий відповідачу поштою, але відповідачем не підписаний.

Також позивач зазначає, що відповідач частково розрахувався за товар і пусконалагоджувальні роботи у розмірі 83 430,00 гривень, що підтверджується банківськими виписками від 19.06.2013 року та від 04.07.2013 року (арк. с. 47- 48) і за ним рахується заборгованість в розмірі 24 420,00 грн.

Крім того, позивачем на підставі пункту 9.4. договору та статті 625 ЦК України нараховано відповідачу: пеню в сумі 1702,70 грн. за період з 03.08.2013 року по 03.02.2014 року; інфляційні в сумі 5030,52 грн. за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року включно; 3% річних в сумі 976,80 грн. за період з 03.08.2013 року по 03.12.2014 року, які позивач також просить суд стягнути з відповідача.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору, який місить ознаки договору поставки та договору підряду.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.837 Цивільного Кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент пред'явлення позову та розгляду справи, відповідач свої зобов'язання за договором поставки обладнання №144-13 від 17.06.2013 року, виконав частково на суму 83 430,00 гривень, що підтверджується банківськими виписками від 19.06.2013 року та від 04.07.2013 року (арк. с. 47- 48) і за ним рахується заборгованість в розмірі 24 420,00 грн.

Судом встановлено, що видатковою накладною №997 від 04.07.2013 року підписаною сторонами та скріпленою їх печатками, довіреністю на отримання товару (арк. с. 21-62) підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на суму 100 250,00 грн.

Факт надання позивачем відповідачу пусконалагоджувальних робіт і навчання персоналу на суму 7 500,00 грн., підтверджується актом вводу в експлуатацію обладнання від 05.07.2013 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками (арк. с. 45) та актом здачі-прийняття робіт №109 від 03.02.2014 року.

Як зазначив позивач Акт здачі-прийняття робіт №109 від 03.02.2014 року, відповідачем не підписаний. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно ч.4 ст.882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Оскільки замовник в порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), то він не звільняється від обов'язку оплатити виконані роботи.

Отже, відповідач підписавши договір договору поставки обладнання №144-13 від 17.06.2013 року, видаткову накладну, акт вводу в експлуатацію обладнання від 05.07.2013 року, взяв на себе зобов'язання з оплати товару та виконаних робіт.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно пункту 9.4. договору при простроченні оплати товару покупець сплачує постачальнику інфляційні з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення оплати, а також пеню, нараховану на суму несвоєчасної оплати за весь період прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 1702,70 грн. за період з 03.08.2013 року по 03.02.2014 року; інфляційні в сумі 5030,52 грн. за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року включно; 3% річних в сумі 976,80 грн. за період з 03.08.2013 року по 03.12.2014 року, які позивач також просить суд стягнути з відповідача.

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних, суд зазначає наступне.

При нарахуванні пені та 3% річних позивачем невірно визначено початок перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частина 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивач не врахував вказані приписи законодавства, тому, враховуючи, що останній день строку для оплати припадає на вихідний, то днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3" до стягнення підлягає 3% річних в сумі 973,45 грн. за період з 06.08.2013 року по 03.12.2014 року та пеня в сумі 1587,63 грн. за період з 06.08.2013 року по 03.02.2014 року.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 5030,52 грн. інфляційних, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині 24 420,00 грн. основного боргу, 1587,63 грн. пені, 973,45 грн. 3% річних, 5030,52 грн. інфляційних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи), відповідачем не заперечуються і підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до приписів ст.49 ГПК України відшкодовується позивачу за рахунок відповідача.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 1218 грн. сплачений за платіжним дорученням №1816 від 22.12.2014 року та судовий збір в сумі 79,37 грн. сплачений платіжним дорученням №1792 від 10.12.2014 року підлягає поверненню позивачу за заявою про зменшення розміру позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43, 49,75, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Миргородський завод продуктів "Калинка" (вул. Багачанська, 2, м. Миргород, Полтавська область,37600, р/р 9 в АБ "Укргазбанк", МФО 320478, ідентифікаційний код 00377041) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод пакувального обладнання "Термо-Пак" (вул. Ярослава Мудрого, 66/13, м. Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область,09107, р/р 4 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ, МФО 380805, ідентифікаційний код 24219588) 24 420,00 грн. основного боргу, 1587,63 грн. пені, 973,45 грн. 3% річних, 5030,52 грн. інфляційних, 1741,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод пакувального обладнання "Термо-Пак" (вул. Ярослава Мудрого, 66/13, м. Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область,09107, ідентифікаційний код 24219588) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1218 грн., сплачений за платіжним дорученням №1816 від 22.12.2014 року та судовий збір в сумі 79,37 грн. сплачений платіжним дорученням №1792 від 10.12.2014 року.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.03.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.