ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. справа № 911/359/15

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Житлово-комунального підприємства «Поліське», Київська обл., с. Гаврилівка

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ

про стягнення 31 405,00 гривень

за участю представників:

від позивача: Чеботарьова І.Г. (довіреність №14-124 від 13.05.2014)

від відповідача: Покрасьон О.С. (довіреність б/н від 18.08.2014)

від третьої особи: Притула Г.Ю. (довіреність №24/2015 від 19.02.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.02.2015 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі-ПАТ «НАК «Нафтогаз України»/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Житлово-комунального підприємства «Поліське» (далі-ЖКП «Поліське»/відповідач) про стягнення 31 405,00 грн, з яких: 15 418,76 грн пені, 10 335,63 грн інфляційних втрат та 5 650,61 грн 3% річних, нарахованих внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13/2986-БО-17 від 28.12.2012.

Відповідач позов визнав частково та просив суд зменшити заявлені до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.02.2015 порушено провадження у справі №911/359/15, а також призначено справу до розгляду на 17.02.2015.

17.02.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи. Зазначене клопотання судом задоволено.

Ухвалами господарського суду Київської області від 17.02.2015 та 03.03.2015 розгляд даної справи відкладався на 03.03.2015 та 17.03.2015 відповідно.

Крім того, ухвалою господарського суду Київської області від 17.02.2015 до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (далі-продавець) та ЖКП «Поліське» (далі-покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/2986-БО-17 (далі-договір), відповідно до якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

Судом встановлено, що позивач свої обов'язки за договором в частині постачання природного газу виконав належним чином.

Так, на виконання умов договору, протягом січня-квітня, жовтня-листопада 2013 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ загальною вартістю 237 762,66 грн, що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на актах приймання-передачі природного газу:

- б/н від 30.09.2013 на суму 46 454,20 грн,

- б/н від 30.09.2013 на суму 39 251,82 грн,

- б/н від 30.09.2013 на суму 44 659,43 грн,

- б/н від 30.09.2013 на суму 17 108,57 грн,

- б/н від 31.10.2013 на суму 65 964,80 грн,

- б/н від 30.11.2013 на суму 24 323,84 грн, копії яких містяться в матеріалах справи.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем (позивачем) умов договору.

Втім, відповідач свої обов'язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 180 400,00 грн 31.03.2014 та 57 362,66 грн 29.04.2014.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, що полягає у порушенні строків оплати вартості поставленого газу, передбачених п. 6.1 договору, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема,:

- 15 418,76 грн пені, нарахованої за періоди:

з 14.02.2013 по 13.08.2013 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 14.03.2013 по 13.09.2013 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 14.04.2013 по 13.10.2013 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 14.05.2013 по 13.11.2013 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 14.11.2013 по 31.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 29.04.2014 на 33 038,82 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 14.12.2013 по 29.04.2013 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд встановив, що заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 655, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З огляду наведеного, підписання відповідачем актів приймання-передачі природного газу за січень-квітень, жовтень-листопад 2013 року без будь-яких заперечень щодо обсягу поставленого газу свідчить про прийняття відповідачем цього газу та, відповідно, породжує в останнього обов'язок щодо його оплати у повному обсязі, у відповідності до п. 6.1 договору, до 14.02.2013, 14.03.2013, 14.04.2013, 14.05.2013, 14.11.2013, 14.12.2013 відповідно.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Дана норма кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України.

Натомість, в порушення наведених законодавчих та договірних положень відповідач вартість поставленого протягом спірного періоду газу оплатив з порушенням погоджених сторонами строків, що свідчить про підставність вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за порушення договірних зобов'язань.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Водночас, в силу вимог ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Беручи до уваги наведені нормативні приписи, суд дійшов висновку, що право на нарахування пені за порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого газу у позивача виникає після спливу строку оплати, встановленого п. 6.1 договору, тобто з 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу та припиняється частково/повністю в день, що передує дню проведення часткових/остаточних розрахунків відповідно.

Враховуючи вищевикладене, а також безпідставне включення позивачем до періоду обрахунку пені днів фактичної сплати заборгованості, суд здійснював обрахунок пені за наступні періоди:

з 14.02.2013 по 13.08.2013 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 14.03.2013 по 13.09.2013 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 14.04.2013 по 13.10.2013 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 14.05.2013 по 13.11.2013 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 14.11.2013 по 30.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 28.04.2014 на 33 038,82 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 14.12.2013 по 28.04.2013 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року.

Оскільки арифметично вірний розмір пені, обрахованої судом в межах заявленого позивачем періоду, з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору, становить 15 366,66 грн, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 15 418,76 грн пені є частково обґрунтованою у розмірі 15 366,66 грн.

Аналогічна правова позиція про безпідставність включення у розрахунок пені дати сплати заборгованості викладена у постанові Вищого господарського суду України від 27.11.2014 у справі №927/989/14.

Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, оскільки несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором було зумовлено скрутним фінансовим становищем, викликане значною заборгованістю споживачів відповідача (бюджетними установами та організаціями) з оплати послуг з теплопостачання, різницею в тарифах на послуги з теплопостачання внаслідок невідповідності фактичної вартості цих послуг тарифам, що затверджені в установленому порядку для відповідача, а також не відшкодуванням з Державного бюджету України різниці в тарифах.

На підтвердження скрутного фінансового становища відповідачем надано суду звіт про фінансові результати відповідача за 2013 рік, відповідно до якого розмір поточних зобов'язань останнього за звітній період становить 3 256 900,00 грн., а також довідку б/н від 01.01.2014, відповідно до якої дебіторська заборгованість відповідача за надані послуги теплопостачання станом на 01.01.2014 становить 2 509 000,00 грн, боржниками за якою є: населення с. Гаврилівка, с. Синяк, с. Демидів, Синяківська сільська рада, Гаврилівський ДНЗ ЯС КТ Веселка, Гаврилівська сільська рада, Гаврилівська мед амбулаторія, Гаврилівська ЗОШ, Відділ освіти Синяківської ЗОШ.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено у ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення наведених норм кореспондуються з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, відповідно до якої господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Крім того, як необхідність використання права на зменшення розміру фінансових санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи викладене, оцінивши всі доводи та інтереси сторін, дослідивши докази в підтвердження об'єктивності причин прострочення виконання відповідачем договірних зобов'язань з оплати за газ, а також беручи до уваги той факт, що основним споживачем теплової енергії (газу), що була поставлена відповідачу для виробництва теплової енергії, є населення та державні установи, які не здійснювали своєчасних розрахунків за спожиті енергоносії, суд дійшов висновку про задоволення вищезазначеного клопотання відповідача та зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на 50% до 7 683,33 грн в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 04.02.2015 у справі №917/609/14 та від 04.02.2015 у справі №904/6258/14.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з першого:

- 10 335,63 грн інфляційних втрат, нарахованих з урахуванням здійснених розрахунків, за періоди:

з 01.02.2013 по 31.03.2014 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 01.03.2013 по 31.03.2014 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 01.04.2013 по 31.03.2014 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 01.05.2013 по 31.03.2014 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 01.11.2013 по 31.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 31.05.2014 на 35 506,56 грн заборгованості за жовтень 2013 року, збільшеної на суму інфляції за попередній період;

з 01.12.2013 по 30.04.2014 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року;

- 5 650,61 грн 3% річних, нарахованих з урахуванням здійснених розрахунків, за періоди:

з 14.02.2013 по 31.03.2014 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 14.03.2013 по 31.03.2014 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 14.04.2013 по 31.03.2014 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 14.05.2013 по 31.03.2014 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 14.11.2013 по 31.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 29.04.2014 на 33 038,82 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 14.12.2013 по 29.04.2013 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З системного аналізу наведеної норми суд дійшов висновку, що нарахування індексу інфляції згідно вищевказаної статті відбувається за весь час прострочення без обмежень певним вибірковим періодом. Цією нормою передбачено підрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому, за весь період прострочення.

З огляду наведеного, приписи ст. 625 ЦК України передбачають збільшення суми боргу на індекс інфляції за весь період прострочення, а не наростаючим порядком з урахуванням щомісячного збільшення, у той час, як позивачем інфляційні нараховувалися не на саму суму боргу, що мала місце у кожному розрахунковому періоді, а на суми боргу, які вже збільшені на розмір інфляційними втрат, що суперечить положенням ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.11.2013 у справі №905/439/13.

З огляду наведеного, враховуючи встановлені п. 6.1 договору строки остаточних розрахунків за спожитий газ, а також дні здійснення відповідачем розрахунків за договором, суд здійснював обрахунок:

- інфляційних втрат, за періоди:

з 01.02.2013 по 30.03.2014 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 01.03.2013 по 30.03.2014 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 01.04.2013 по 30.03.2014 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 01.05.2013 по 30.03.2014 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 01.11.2013 по 30.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 28.04.2014 на 33 038,82 грн заборгованості за жовтень 2013 року, збільшеної на суму інфляції за попередній період;

з 01.12.2013 по 28.04.2014 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року;

- 3% річних за періоди:

з 14.02.2013 по 30.03.2014 на 46 454,20 грн заборгованості за січень 2013 року;

з 14.03.2013 по 30.03.2014 на 39 251,82 грн заборгованості за лютий 2013 року;

з 14.04.2013 по 30.03.2014 на 44 659,43 грн заборгованості за березень 2013 року;

з 14.05.2013 по 30.03.2014 на 17 108,57 грн заборгованості за квітень 2013 року;

з 14.11.2013 по 30.03.2014 на 65 964,80 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 01.04.2014 по 28.04.2014 на 33 038,82 грн заборгованості за жовтень 2013 року;

з 14.12.2013 по 28.04.2013 на 24 323,84 грн заборгованості за листопад 2013 року.

Оскільки арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 3% річних, обрахованих судом в межах заявленого позивачем періоду з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору, становить 10 201,31 грн та 4 343,62 грн відповідно, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 10 335,63 грн інфляційних втрат та 5 650,61 грн 3% річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 10 201,31 грн та 4 343,62 грн відповідно.

Водночас, враховуючи, що приписами ст. 83 ГПК України передбачено право суду зменшувати у виняткових випадках лише розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, у той час як 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є неустойкою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Аналогічна правова позиція про те, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання, і не є штрафними санкціями у розумінні ст. 549 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 530, 612, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 230 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово-комунального підприємства «Поліське» (07350, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Гаврилівка, вул. Садова, 1, ідентифікаційний код 20619308) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720):

- 7 683 (сім тисяч шістсот вісімдесят три) грн 33 коп. пені,

- 10 201 (десять тисяч двісті одну) грн 31 коп. інфляційних втрат,

- 4 343 (чотири тисячі триста сорок три) грн 62 коп. 3% річних,

- 1 740 (одну тисячу сімсот сорок) грн 12 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 19.03.2015

Суддя В.А. Ярема