ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. Справа № 909/1044/13

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Кузя В.Л.

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства "Карпатресурс" від 24.12.2014р. б/н

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.12.2014р.

у справі № 909/1044/13

за позовом приватного підприємства "Карпатресурс", смт.Отинія, Коломийський район, Івано-Франківська область

до відповідача приватного підприємства "Фабрика дитячих меблів", смт.Отинія, Коломийський район, Івано-Франківська область

про стягнення 51711,84грн., з яких: 46076,62грн. основного боргу, 965,71грн. 3% річних та 4669,51грн. пені

представники сторін:

- від позивача - Савчук В.Р.,

- від відповідача - Кисилиця Х.М.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2013р. у даній справі, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2014р., було задоволено позов приватного підприємства (надалі - ПП) "Карпатресурс", стягнуто з ПП "Фабрика дитячих меблів" на користь позивача 46076,62 грн. основного боргу, 4669,51 грн. пені, 965,71 грн. 3% річних, а також, на підставі п.1 ст.83 ГПК України, визнано недійсною додаткову угоду від 02.06.2011р.

Постановою Вищого господарського суду від 13.10.2014р. у даній справі рішення судів попередніх інстанцій було скасовано та направлено справу на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області. При цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що судами попередніх інстанцій не було з'ясовано питання щодо можливого схвалення відповідачем, як юридичною особою, додаткової угоди від 02.06.2011р. відповідно до ст. 241 ЦК України за наявності підстав вважати її підписаною неуповноваженою особою. Крім того, при укладенні додаткової угоди сторони змінили умови договору щодо визначення строку виконання зобов'язання зі сплати орендної плати, а тому, вирішуючи даний спір, предметом якого є майнова вимога позивача, яка ґрунтується на частковому невиконанні відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем за договором оренди, судам необхідно достеменно встановити строк, у який відповідачем мало бути виконано зобов'язання за даним договором. Встановлення строку виконання зобов'язання є необхідною умовою для перевірки правильності нарахування неустойки та 3% річних. Зазначено також, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишився зміст п.2.1.4 договору, яким також визначено строк виконання зобов'язання зі сплати орендної плати.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 15.12.2014р. у справі №909/1044/13 (суддя Матуляк П.Я.) позов ПП "Карпатресурс" до ПП "Фабрика дитячих меблів" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 24377,42 грн. основного боргу, 2460,45 грн. пені, 508,92 грн. 3% річних та 909,85 грн. судового збору. Крім того, стягнуто з позивача в дохід Державного бюджету України 1147,00 грн. судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд взяв до уваги додаткову угоду від 02.06.2011р. при визначенні розміру заборгованості з орендної плати. Хоча зі сторони відповідача така угода була підписана не уповноваженою особою, проте, на думку суду, в подальшому відбулось її схвалення сторонами шляхом сплати орендної плати. Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір орендної плати за договором від 01.06.2011р. повинен з 02.06.2011р. визначатись з врахуванням додаткової угоди та додатків 1-3 до договору оренди і сплачуватись на підставі виставлених рахунків, а за їх відсутності - згідно розміру, встановленого додатками.

Дане рішення оскаржив позивач, оскільки вважає, що при його прийнятті суд порушив норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 24365,05 грн. (21699,20 грн. основного боргу, 2209,06 грн. пені, 456,79 грн. 3% річних) та визнання недійсною додаткової угоди від 02.06.2011р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються, в основному, на тому, що суд дійшов помилкового висновку про те, що дії сторін свідчать про схвалення додаткової угоди. На думку позивача, про це свідчать відсутність в рахунках та платіжних документах покликання на додаткову угоду, відсутність актів, які б свідчили про обсяги використання орендованого майна. Крім того, звернув увагу на те, що від імені позивача додаткова угода підписана Паламарчуком В.М., який на час укладення додаткової угоди перебував у шлюбних відносинах з Паламарчук О.В. Проти Паламарчука В.М. порушено ряд кримінальних проваджень, а про саму додаткову угоду позивачу стало відомо лише в судовому засіданні.

ПП "Фабрика дитячих меблів" не виконало вимог ухвали суду від 16.01.2015р. та не подало відзиву на апеляційну скаргу. Оскільки в справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія вважає за можливе розглянути справу в порядку ст.75 ГПК України за відсутності відзиву відповідача з урахуванням його усних пояснень в судовому засіданні у даній справі.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

01.06.2011р. між ПП "Карпатресурс" (орендодавець) та ПП "Фабрика дитячих меблів" (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (надалі - договір, а.с. 10-12. том 1), за умовами якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар, у свою чергу, прийняти в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 1011,7 кв.м. (приміщення №27 площею 273,6 кв.м.; приміщення №33 площею 177,0 кв.м.; приміщення №34 площею 495,4 кв.м.; приміщення №35 площею 30,9 кв.м.; приміщення №36 площею 30,9 кв.м; приміщення №37 площею 3,9 кв.м.), які знаходяться у смт. Отинія по вул. Іванціва, та своєчасно вносити орендну плату щомісячно до 20 числа поточного місяця (п.1.1, 2.1.4, 3.2 договору).

Розмір орендної плати, згідно з п. 3.1.1 договору, складає 10000,00 грн. на місяць. При укладенні договору сторони дійшли згоди (п. 3.2), що орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності орендаря щомісячно до 20 числа поточного місяця.

Договір вступає в силу з дня підписання і діє до 01.06.2012р. Якщо за 3 місяці до спливу строку оренди жодна зі сторін письмово не заявила про небажання продовжувати договір, він вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк (п.6.1, 6.2 договору).

02.06.2011р. сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 01.06.2011р. (а.с. 53, том 1), якою внесено зміни в п. 3.2 спірного договору, яким, у свою чергу, визначено, що орендна плата може змінюватися відносно суми, встановленої пунктом 3.1.1 даного договору, в залежності від обсягів використання орендарем переданого в оренду майна, та сплачується орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків-фактур.

01.10.2011р. між сторонами було укладено додаток №1 до договору, за умовами якого сторони домовились про передачу в оренду відповідачу додатково обладнання згідно переліку та внесли зміни до п. 3.1.1 договору, встановивши розмір орендної плати в сумі 14800,00 грн. на місяць (а.с. 13, том 1).

В подальшому розмір орендної плати збільшувався, про що укладались відповідні додатки до договору. Так, 01.09.2012р. між сторонами було укладено додаток №2, яким збільшено розмір орендної плати до 22650,00 грн. на місяць, та додаток №3 від 01.12.2012р., яким збільшено розмір орендної плати до 25000,80 грн. (а.с. 14-15, том 1).

Як вбачається з розрахунку позивача, що міститься у позовній заяві, за період з 01.06.2011р. по 31.12.2012р. ним нараховано 295750,80грн. орендної плати, а саме: за період з 01.06.2011р. по 30.09.2011р. - 40000,00грн. (з розрахунку 10000,00грн. за місяць згідно спірного договору); з 01.10.2011р. по 31.08.2012р. - 162800,00грн. (з розрахунку 14800,00грн. за місяць згідно додатку №1 до договору); з 01.09.2012р. по 30.11.2012р. - 167950,00грн. (з розрахунку 22650,00грн. за місяць згідно додатку №2); з 01.12.2012р. по 31.12.2012р. - 25000,80грн. згідно з додатком №3.

Відповідач орендну плату сплатив частково, на загальну суму 249674,18грн., що підтверджується відповідними банківськими виписками, наявними в матеріалах справи (а.с. 19-49, 90-143, том 1).

Зважаючи на наведене, позивач звернувся до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача 46076,62грн. заборгованості по орендній платі станом на 01.01.2013р., а також 965,71грн. 3% річних та 4669,51грн. пені за період з 01.01.2013р. по 12.09.2013р.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення - відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як було зазначено вище, додатками до договору 1-3 сторони змінювали розмір орендної плати, а додатковою угодою від 02.06.2011р. - внесли зміни в п.3.2 спірного договору щодо порядку нарахування орендної плати.

Статтями 651, 654 ЦК України встановлено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приписами ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з положеннями ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що додаткову угоду від 02.06.2011р. від імені ПП "Фабрика дитячих меблів" було підписано Козак Світланою Іванівною в той час, коли станом на час укладення вказаної угоди директором ПП "Фабрика дитячих меблів" була Паламарчук Олена Анатоліївна, яка й мала право на укладання договорів від імені підприємства, відповідно до пункту 9.2 статуту ПП "Фабрика дитячих меблів".

Разом з тим, ст. 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п.3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р., наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем як юридичною особою схвалено додаткову угоду від 02.06.2011р., про що свідчить сплата останнім орендної плати на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур (складених у відповідності до п.3.2 договору оренди від 01.06.2011р. в редакції додаткової угоди від 02.06.2011р.) без жодних зауважень та заперечень, тому відсутні підстави щодо визнання спірної угоди недійсною.

При цьому, не беруться до уваги твердження апелянта про те, що факт схвалення правочину спростовується відсутністю в рахунках та платіжних документах покликання на додаткову угоду та відсутністю актів, які б свідчили про обсяги використання орендованого майна.

Попри відсутність таких вказівок та актів, колегія суддів звертає увагу на те, що у виставлених рахунках (а.с. 54-71, том 1) позивач зазначав різні суми орендної плати, що свідчить про фактичне застосування ним положень додаткової угоди від 02.06.2011р., а відповідач здійснював оплату на підставі таких рахунків (що вбачається із графи «Призначення платежу» у банківських виписках).

Покликання скаржника на те, що від імені позивача додаткова угода підписана Паламарчуком В.М., який на час укладення додаткової угоди перебував у шлюбних відносинах з Паламарчук О.В., на те, що проти Паламарчука В.М. порушено ряд кримінальних проваджень та на те, що про додаткову угоду позивачу стало відомо лише в судовому засіданні, колегія суддів вважає такими, що не впливають на вирішення даного спору. Так, договір оренди, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, підписаний представниками сторін - Паламарчук О.В. та Паламарчуком В.М., а факт наявності кримінальних проваджень не може братись до уваги, оскільки в силу положень ст.35 ГПК України, господарським судом при вирішенні справи може бути враховано лише вирок суду.

Відповідно до п.2.2.2 договору встановлено обов'язок орендодавця передати приміщення орендареві до 02.06.2011р., що оформляється актом прийняття-передачі. В матеріалах справи відсутні такі акти, водночас сторонами не заперечується факт користування відповідачем орендованими приміщеннями, а дії сторін (виставлення рахунків, часткова їх оплата, укладення додаткової угоди та додатків до договору) свідчать про фактичну передачу приміщення та користування ним.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи умови п. 2.1.4 договору, граничний термін сплати орендної плати - 20 число поточного місяця.

Як зазначалося вище, додатковою угодою від 02.06.2011р. сторони внесли зміни до п.3.2 договору оренди, зазначивши, що розмір орендної плати може змінюватися відносно суми, встановленої п.3.1.1 даного договору в залежності від обсягів використання орендарем переданого в оренду майна, та сплачується орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків-фактур. В подальшому, додатками №№1-3 вносились зміни у п.3.1.1 договору щодо нового розміру орендної плати, а саме: 14800,00 грн., 22650,00грн. та 25000,80грн., відповідно.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з 02.06.2011р. розмір орендної плати визначається додатковою угодою та додатками №1-3 до спірного договору в частині, що не суперечить додатковій угоді від 02.06.2011р. і сплачується на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур, а за їх відсутності - згідно розміру, встановленого відповідним додатком.

Згідно рахунків-фактур, копії яких знаходяться в матеріалах справи, позивачем нараховано відповідачу 248251,60 грн. орендної плати за період з червня 2011 по листопад 2012 років включно, тому здійснений позивачем розрахунок орендної плати за вказаний період у відповідності з додатками №1-3 до спірного договору місцевий господарський суд правомірно не взяв до уваги, як такий, що суперечить п.3.2 договору оренди від 01.06.2011р. в редакції додаткової угоди від 02.06.2011р. За період з 01.12.2012р. по 31.12.2012р. рахунку-фактури сторонами не подано, тому за вказаний період орендну плату слід розраховувати у відповідності з додатком №3 до спірного договору (розмір - 25000,80грн.).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правова норма ч. 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, загальна сума орендної плати за спірний період становить 274051,60грн. Враховуючи часткову сплату відповідачем орендної плати на суму 249674,18грн., розмір заборгованості становить 24377,42грн.

Зважаючи на вказані обставини та на положення ст. 547, 549, 561, ч.2 ст.625 ЦК України, п.4.2 договору та ч. 1 ст. 43 ГПК України, суд першої інстанції, також правомірно здійснив перерахунок 3% річних та пені у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог щодо стягнення основного боргу та визначив їх у наступних розмірах: пеня - 2460,45грн., 3% річних - 508,92грн.

На думку колегії суддів, при прийнятті рішення господарський суд Івано-Франківської області дійшов вірного висновку про те, що акт звірки взаємних розрахунків між сторонами від 01.03.13 в розумінні ст. 601 ЦК України та ст. 43 ГПК України не може вважатись належним доказом зарахування зустрічних однорідних позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати по апеляційній скарзі, в порядку ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.12.2014р. у справі №909/1044/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного підприємства "Карпатресурс" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 13.03.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А,

суддя Кузь В.Л.