КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа№ 910/12082/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Тищенко А.І.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання: Натха М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Овдіна Ю.Б. - за довіреністю

від відповідача: Висотенко І.М. - за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 (дата підписання 26.11.2014)

у справі № 910/12082/14 ( суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Державного агентства резерву України

про зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про зобов'язання укласти Договір № на зберігання (закачування, відбір, зберігання) природного газу від 16.04.2014 в редакції Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз».

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2014 у справі № 910/12082/14 у позові відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 у справі № 910/12082/14 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставами для скасування рішення позивач вважає неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що при розгляді та вирішенні по суті справи №910/12082/14 суд першої інстанції повинен був керуватись не положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву», а нормами Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» як акту вищої юридичної сили, та постановою НКРЕ від 01.11.2012 № 1398, якою було затверджено Типовий договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 у справі №910/12082/14 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Хрипун О.О. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 28.01.2015.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Тищенко А.І., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 прийнято справу № 910/12082/14 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Тищенко А.І., Хрипун О.О.

28.01.2015 через відділ документального забезпечення суду відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що Держрезерв при відшкодуванні витрат щодо відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву повинен дотримуватись умов типового договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, зміст якого визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву». На виконання п. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів повинні брати бюджетні зобов'язання та проводити видатки виключно в межах кошторису, а зобов'язання, узяті без відповідних бюджетних асигнувань, є не бюджетними і оплаті за рахунок бюджетних коштів не підлягають. Взяття таких зобов'язань є бюджетним правопорушенням. Враховуючи обмеження кошторису Держрезерву на 2014 рік за програмою 1203020 «Обслуговування державного матеріального резерву» Держрезерв не має правових підстав зареєструвати договір на зберігання ПАТ «Укртрансгаз» в Державній казначейській службі та не має правових підстав відступити від типової форми типового договору, затвердженого вказаною постановою.

У судовому засіданні 28.01.2015 оголошено перерву до 11.02.2015.

11.02.2015 через відділ документального забезпечення суду позивач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було задоволено судом.

У судовому засіданні 11.02.2015 оголошено перерву до 18.02.2015.

18.02.2015 через відділ документального забезпечення суду позивач надав додаткові пояснення з додатком, в яких зазначено, що відповідно до даних Центрального диспетчерського департаменту ПАТ «Укртрансгаз», на який покладено функції обліку відбору газу з ПСГ, закачки, заміщення газу та залишків газу в ПСГ в розрізі власників природного газу згідно з укладеними між ПАТ «Укртрансгаз» та власниками газу договорами на зберігання, в ПСГ «ПАТ «Укртрансгаз» станом на 12.02.2015 обліковується 0,883 тис.куб.м. природного газу Державного агентства резерву України. Даний обсяг підтверджується актом про обсяги залишку природного газу в ПСГ від 29.05.2009 № 3(05)-1 (наявний в матеріалах справи). Рух даного обсягу природного газу з 2009 року по теперішній час Державним агентством резерву України не здійснювався.

У судовому засіданні 18.02.2015 оголошено перерву до 04.03.2015.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.1 статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», затвердженого рішенням загальних зборів від 25.12.2012 (державну реєстрацію юридичної особи проведено 27.12.2012, номер запису: 0048562), Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 № 360-р, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 № 530 внаслідок реорганізації шляхом перетворення у публічне акціонерне товариство Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яка була створена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.07.1998 № 1173 «Про розмежування функцій з видобування, транспортування, зберігання і реалізації природного газу».

Згідно з п. 1.2 статуту Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до п. 3.2 статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» предметом діяльності товариства, серед іншого, є транспортування природного та нафтового газу магістральними газопроводами; зберігання природного газу; розподіл природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом; експлуатація, реконструкція і сервісне обслуговування магістральних газопроводів і об'єктів на них; діагностування, атестування і сертифікація основного та допоміжного обладнання; науково-дослідні, конструкторські і проекті роботи в галузі транспортування і зберігання газу.

Господарську діяльність щодо зберігання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ позивач здійснює на підставі Ліцензії АЕ № 194512, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) від 28.02.2013.

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» є монополістом на ринку надання послуг зі зберігання природного газу в підземних сховищах на материковій частині території України, враховуючи відсутність будь-якого іншого ліцензіата, який надає вказані послуги на материковій частині території України.

Як вбачається із матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Державного агентства резерву України з листом від 30.04.2014 вих. № 3543/12-04, в якому містилась пропозиція укласти договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу на підставі п. 15 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та відповідно до Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 01.11.2012 № 1398, у зв'язку з наявністю в підземних сховищах газу ПАТ «Укртрансгаз» природного газу Державного агентства резерву України в обсязі 0,883 тис.куб.м.

Листом вих. № 1937/0/4-14 від 23.05.2014 Державне агентство резерву України повідомило позивача про неможливість укладення договору в редакції, наданої позивачем, оскільки відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву здійснюється згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 виключно на підставі договору між Держрезервом України та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком до вказаної постанови, та Держрезерв не має правових підстав відступити від типової форми типового договору, затвердженого вказаною постановою Кабінету Міністрів України.

У зв'язку з недосягненням згоди щодо укладення договору, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося з даним позовом до суду в якому просить зобов'язати відповідача укласти Договір № на зберігання (закачування, відбір, зберігання) природного газу від 16.04.2014 в редакції Типового договору на зберігання природного газу, затвердженого постановою НКРЕ від 01.11.2012 № 1398.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання встановлені у статті 179 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України Кабінет Міністрів України, уповноважені Президентом України міністерства, інші центральні органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Згідно з п. 15 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать затвердження типових договорів, зокрема на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу.

Так, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 01.11.2012 № 1398, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.11.2012 за № 1956/22268, було затверджено Типовий договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву (далі - державний резерв) і регулювання відносин в цій сфері визначаються Законом України «Про державний матеріальний резерв».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» до складу державного резерву входять:

мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв'язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв'язку, подання медичної допомоги;

запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави;

запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

Статтею 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв призначається для:

забезпечення потреб України в особливий період;

надання державної підтримки окремим галузям народного господарства, підприємствам, установам і організаціям з метою стабілізації економіки у разі тимчасових порушень термінів постачання важливих видів сировини і паливно-енергетичних ресурсів, продовольства, виникнення диспропорції між попитом і пропонуванням на внутрішньому ринку та участь у виконанні міждержавних договорів;

подання гуманітарної допомоги;

забезпечення першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.

Частиною першою ст. 5 Закону України «Про державний матеріальний резерв» встановлено, що номенклатура матеріальних цінностей державного резерву і норми їх накопичення, в тому числі незнижуваного запасу, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків. (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про державний резерв»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно з зазначеними завданнями власними силами.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. № 532.

У пункті першому вказаного Порядку зазначено, що цей Порядок запроваджує механізм відшкодування підприємствам, установам та організаціям (далі - відповідальні зберігачі) витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, у тому числі мобілізаційного, і визначення суми цих витрат.

Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Згідно з п.4 Порядку залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології матеріальні цінності державного резерву можуть зберігатися, зокрема у підземних газових сховищах.

Відповідно до п. 5 Порядку Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі. Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання передбачаються можливі додаткові витрати, пов'язані з обслуговуванням матеріальних цінностей державного резерву, зокрема витрати на консервацію, переміщення, перефарбування тощо. Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Як вбачається із п. 3.1 Типового Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву (за формою, що міститься у додатку 1 до Порядку) Держрезерв зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відповідно до п. 4.1 Типового Договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 4.2 Типового Договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та зберігачем. У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Відповідно до п. 1 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу, форма якого затверджена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 01.11.2012 № 1398, виконавець зобов'язується протягом строку, визначеного Договором, зберігати в підземному сховищі газу (далі - ПСГ) природний газ (далі - газ), у тому числі страховий запас газу, переданий йому Замовником, та повернути Замовнику газ у кількості, визначеній у Договорі, а Замовник зобов'язується внести плату за послуги із зберігання (закачування, зберігання, відбору) у встановлені Договором строки.

Пунктом 2.14 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу передбачено, що у разі неоплати або несвоєчасної оплати Замовником фактично наданих послуг по закачуванню, зберіганню або відбору газу Виконавець залишає за собою право притримання газу, що включає право не здійснювати відбір із ПСГ газу Замовника та/або не погоджувати передачу газу Замовника в ПСГ третій особі до моменту виконання Замовником зобов'язань за Договором. Про притримання газу Виконавець письмово повідомляє Замовника.

Розділом 3 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу визначаються тарифи на закачування, зберігання та відбір газу, що встановлюються НКРЕ.

Розділом 5 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу встановлена відповідальність сторін. Так, відповідно до п. 5.2 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу у разі порушення Замовником строків оплати, передбачених пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 Договору, із Замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з п. 5.3 Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу у разі затримки оплати Замовником послуг у строки, передбачені Договором, більш як на десять календарних днів Виконавець має право застосувати оперативно-господарські санкції (зокрема змінити порядок оплати послуг, установити попередню оплату послуг, застосувати право притримання газу).

Аналізуючи умови Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу, форма якого затверджена постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 01.11.2012 № 1398, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що вказаний Типовий договір передбачає оплатне надання послуг із закачування, зберігання та відбору газу, і положеннями вказаного Типового договору передбачена можливість виконавця притримати газ, застосувати оперативно-господарські санкції та нарахувати пеню.

Однак, такі умови договору суперечать принципам та порядку формування та використання державного матеріального резерву, які визначені Законом України «Про державний матеріальний резерв», зокрема статтею 12, в якій зазначено, що державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Вказані умови Типового договору на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу щодо права виконавця послуг притримати газ, застосувати оперативно-господарські санкції та нарахувати пеню у відповідних випадках не враховують особливості порядку зберігання та використання запасів та матеріальних цінностей державного резерву.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. № 532 передбачає саме відшкодування витрат за відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, які можуть зберігатися, зокрема, в підземних газових сховищах, тоді як типовий договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу, форма якого затверджена Постановою НКРЕ від 01.11.2012 № 1398, передбачає саме надання та оплату послуг зі зберігання природного газу (що, по суті, передбачає отримання прибутку за відповідні послуги) та не враховує особливості порядку зберігання та використання запасів та матеріальних цінностей державного резерву, який є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених Законом України «Про державний матеріальний резерв».

Позивач зазначає, що оскільки Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» має вищу юридичну силу по відношенню до постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву», то суд першої інстанції повинен був керуватися саме положеннями вказаного Закону.

З такими доводами позивача колегія суддів не погоджується, зважаючи на те, що Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу, тоді як загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву і регулювання відносин в цій сфері визначаються Законом України «Про державний матеріальний резерв» згідно з ч. 5 ст. 11 якого відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Типовий договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу (форма якого встановлена форма якого затверджена постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, від 01.11.2012 № 1398) та Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву (додаток 1 до Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532) регулюють правовідносини щодо різних об'єктів, а саме, у першому випадку, - правовідносини з приводу надання послуг зі зберігання природного газу, у другому - правовідносини з приводу порядку відшкодування витрат за відповідальне зберігання цінностей державного резерву, в тому числі, природного газу. Таким чином, природний газ, який відноситься до державного резерву, є особливим об'єктом у порівнянні з будь-яким іншим природним газом, тобто відповідні нормативно-правові акти співвідносяться між собою у регулюванні відносин щодо зберігання природного газу як спеціальний та загальний відповідно.

Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, порядок і форма договору, який має бути укладений між сторонами, повинен регулюватись саме постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву» від 12.04.2002 № 532, а не постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 01.11.2012 № 1398, на яку посилається позивач.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Державного агентства резерву України про зобов'язання укласти договір № на зберігання (закачування, відбір, зберігання) природного газу в редакції позивача.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам, матеріалам справи та вимогам законодавства, а тому рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 у справі № 910/12082/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 у справі № 910/12082/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2014 у справі № 910/12082/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12082/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді А.І. Тищенко

О.О. Хрипун