ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа № 921/667/14-г/1

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

Новосад Д.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" № 2655 від 27.11.2014 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014р.

у справі № 921/667/14-г/1

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго", м. Тернопіль

про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних в сумі 61147,59 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Крамар І.І. - представник (довіреність б/н від 23.12.2014 р.)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2014р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Галушко Н.А., Михалюк О.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.01.2015р. У зв'язку з зайнятістю судді Галушко Н.А. в іншому судовому засіданні, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року у склад колегії для розгляду даної справи замість судді Галушко Н.А. введено - суддю Новосад Д.Ф.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014р. у справі №921/667/14-г/1 (суддя Чопко Ю.О.), позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - 41 257 грн. 39 коп., на які збільшився основний борг внаслідок інфляційних процесів, 34 904 грн. 38 коп. 3% річних на основний борг і 1 718 грн. 04 коп. в повернення судового збору; в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних, нарахованих на суму пені - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобов'язання за Договором № 06/10-2248 ТЕ-30 від 20.12.2010р. про закупівлю природного газу за державні кошти, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, що підтверджується рішенням господарського суду від 04.04.2012 року у справі №1/9/5022-74/2012. При цьому, в результаті погашення суми основного боргу в повному обсязі лише 20.12.2012р. позивачем на суму боргу за Договором № 06/10-2248 ТЕ-30 нараховані інфляційні втрати та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Разом з тим, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на грошове зобов'язання у вигляді пені у розмірі 4 829,80грн., оскільки враховуючи прийняття господарським судом Тернопільської області 04.04.2012р. рішення у справі №1/9/5022-74/2012 правова природа боргу як штрафної санкції не змінилася, пеня у грошове зобов'язання не перетворилася, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Комунальне підприємство теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 2655 від 27.11.2014 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014р. у справі №921/667/14-г/1 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свої доводи скаржник обґрунтовує зокрема тим, що погашення заборгованості згідно з договором № 06/10-2248 ТЕ-30 від 20.12.2010р. в сумі 719 015 грн. 13 коп. було проведено двома платіжними дорученнями: №32 від 07.12.2012р. на суму 673 706 грн. 30 коп. відповідно до договору № 421/517з про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування від 03.12.2012р.; та платіжним дорученням №20 від 20.12.2012р. на суму 45 308 грн. 83 коп. відповідно до договору № 274/517-РУ про організацію взаєморозрахунків від 23.11.2014р. При цьому, зазначає, що згідно вказаних договорів була повністю погашена заборгованість за природний газ отриманий за договором від 20.12.2010р. за № 06/10-2248 ТЕ-30.

Разом з тим, апелянт покликається на те, що розрахунок суми, на яку збільшився розмір грошового зобов'язання у вигляді основного боргу внаслідок інфляційних процесів за січень 2012 року - травень 2014 року в сумі 41 257 грн. 39 коп. є неправомірним та не підлягає до задоволення, оскільки основний борг погашено повністю 21.12.2012р. на підставі окремих договорів за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення зборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію.

Крім цього, скаржник зазначає, що розрахунок трьох відсотків річних на грошове зобов'язання у вигляді суми основного боргу позивачем здійснено за період з 01.02.2012 року по 21.12.2012 року, а можуть бути нараховані з 05.04.2012р., тобто з наступного дня після прийняття рішення господарським судом Тернопільської області по справі № 1/9/5022-74/2012 від 04.04.2012р.

Одночасно апелянт звертає увагу на те, що у відповідності до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.07.2014р. № 01-06/841/2014 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" передбачено правову позицію Верховного суду України, що у спорах, що виникають у зв'язку із застосуванням відповідальності за порушення грошових зобов'язань, а саме: грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; до грошових зобов'язань не застосовуються положення абзацу третього частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим вважає, що позивачем не наведено жодних правових норм, щодо нарахування інфляційних втрат на пеню.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Тернопільської області у справі № 921/667/14-г/1 залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2014р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 28.01.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 18.02.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. виправлено технічну описку в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. у справі № 921/667/14-г/1, яка не зачіпає суті ухвали та стосується дати розгляду апеляційної скарги, а саме розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" № 2655 від 27.11.2014 року відкладено на 18.03.2015 року.

У зв'язку зі зміною складу суду розгляд справи розпочато спочатку.

В дане судове засідання прибув представник відповідача, проте, позивач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 858.

Враховуючи ту обставину, що позивач належним чином був повідомлений про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014р. у справі № 921/667/14-г/1 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 20 грудня 2010 року між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", (Постачальник) та Комунальним підприємством теплових мереж "Тернопільтеплокомуненерго" Тернопільської обласної ради (Покупець) укладено Договір № 06/10-2248 ТЕ-30 про поставку природного газу (надалі - Договір).

Враховуючи неналежне виконання Комунальним підприємством теплових мереж "Тернопільтеплокомуненерго" Тернопільської обласної ради зобов'язань по Договору № 06/10-2248 ТЕ-30 про поставку природного газу, Дочірня компанія "Газ України" звернулася до господарського суду Тернопільської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства теплових мереж "Тернопільтеплокомуненерго" Тернопільської обласної ради 4 266 553 грн. 00 коп., з яких 3 832 348 грн. 33 коп. боргу, 298 984 грн. 49 коп. пені, 38 204 грн. 52 коп. інфляційних, 97 015 грн. 66 коп. - 3% річних.

З'ясуванням доказів у справі встановлено, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 04.04.2012 року у справі № 1/9/5022-74/2012 (а.с. 13-17) позов задоволено повністю та стягнуто з Тернопільського обласного комунального підприємства теплових мереж "Тернопільтеплокомуненерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" - 719 015 грн. 14 коп. боргу, 298 984 грн. 49 коп. пені, 38 204 грн. 52 коп. інфляційних втрат, 97 015 грн. 66 коп. - 3% річних та 64 380 грн. в повернення судового збору; провадження по справі в частині стягнення 3 113 333 грн. 20 коп. основного боргу припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.05.2012р. рішення господарського суду Тернопільської області від 04.04.2012р. у справі № 1/9/5022-74/2012 залишено без змін, апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Тернопільтеплокомуненерго" Тернопільської обласної ради - без задоволення.

У відповідності до ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням господарського суду Тернопільської області від 04.04.2012р. у справі № 1/9/5022-74/2012 встановлено факт прострочення відповідачем (Комунальним підприємством теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго") проведення оплати по Договору № 06/10-2248 ТЕ-30 від 20.12.2010р. про закупівлю природного газу за державні кошти.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів відповідачем було здійснено погашення суми основного боргу за Договором № 06/10-2248 ТЕ-30 про поставку природного газу, присудженої до стягнення рішенням господарського суду Тернопільської області від 04.04.2012р. у справі № 1/9/5022-74/2012 в повному обсязі 20.12.2014р., що підтверджується платіжним дорученням № 32 від 07.12.2012р. на суму 673 706,30 грн. (а.с. 97) та платіжним дорученням № 20 від 20.12.2012р. на суму 45 308,83 грн. (а.с. 100).

Таким чином, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань по Договору № 06/10-2248 ТЕ-30 про поставку природного газу Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася із позовом (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, вхідний номер канцелярії господарського суду Тернопільської області № 17278 від 29.09.2014р.) про стягнення з відповідача трьох відсотків річних на грошове зобов'язання у вигляді пені за період з 24.05.2012 року по 07.12.2012 року - 4829,80 грн.; суми, на яку збільшився розмір грошового зобов'язання у вигляді основного боргу внаслідок інфляційних процесів за січень 2012 року - травень 2014 року (41257,39 грн.) та трьох відсотків річних на грошове зобов'язання у вигляді суми основного боргу за період з 01.02.2012 року по 21.12.2012 року (34904,38 грн.).

Відповідно до ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 209 ЦК України встановлено, що особа, яка не виконала зобов'язання або виконала його неналежним чином несе майнову відповідальність на умовах, передбачених законом або договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що Договори про організацію взаєморозрахунків від 23.11.2012р. (а.с. 98-99) та від 03.12.2012р. (а.с. 95-96) дають підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків виконання зобов'язань, колегія суддів зазначає наступне.

Умовами укладених Договорів про організацію взаєморозрахунків від 23.11.2012р. (а.с. 98-99) та від 03.12.2012р. передбачено механізм оплати і в жодному пункті не зачіпають цивільно-правових прав чи обов'язків сторін.

Предметом укладених договорів про організацію взаєморозрахунків від 23.11.2012р. та від 03.12.2012р. є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до ст. 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 11 червня 2012 року № 517 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2012 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування».

Таким чином, колегія суддів зазначає, що Договори від 23.11.2012р. і від 03.12.2012р. не можуть вважатися розстроченням боргу, а також не дають підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків виконання зобов'язань.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" просить (враховуючи уточнені позовні вимоги), зокрема, стягнути з відповідача збитки заподіяні інфляцією у розмірі 41 257,39 грн. за період січень 2012 року - травень 2014 року та 3 % річних у розмірі 34 904,38 грн. за період з 01.02.2012р. по 21.12.2012р. (розрахунок а.с. 78, 79).

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вже зазначалося вище, за положеннями ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів покликається на те, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 41 257,39 грн. збитків, заподіяних інфляцією та 34 904,38 грн. 3% річних.

Разом з тим, щодо нарахування трьох відсотків річних на суму пені, колегія суддів зазначає наступне.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа неустойки (пені) зовсім інша, оскільки неустойка - це один із видів забезпечення виконання зобов'язання (ст.ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, неустойка (пеня) носить допоміжний (акцесорний) до основного зобов'язання характер.

Відтак, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити неустойку (пеню) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 ЦК України, тому що неустойка (пеня) є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі і грошового.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на грошове зобов'язання у вигляді пені у розмірі 4 829,80грн., оскільки враховуючи прийняття господарським судом Тернопільської області 04.04.2012р. рішення у справі №1/9/5022-74/2012 правова природа боргу як штрафної санкції не змінилася, пеня у грошове зобов'язання не перетворилася, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014 року у справі № 921/667/14-г/1 залишити без змін, апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" № 2655 від 27.11.2014 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складений 20.03.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Новосад Д.Ф.