РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/26704/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-проектне підприємство "Дизайн та архітектура молодих авторів» (вул. Лебедєва-Кумача, 5, м. Київ, 03058)

до: Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" (вул. Дружби народів, 28-В, м. Київ, 01103)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд-Буд-Інвест» (вул. Карпинського, 24, м. Донецьк, 83003)

про визнання недійсним договору поруки

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Довбишева Г.В. - представник, дов. б/н від 30.10.14 р.

від відповідача: Миронюк Д.С. - представник, дов. № 308 від 25.12.14 р.

від третьої особи: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-проектне підприємство «Дизайн та архітектура молодих авторів» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору поруки № П/13/35 від 10.02.14 р..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що банк уклав кредитний договір, умови якого передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, відтак такий правочин у відповідності з п. 6 ч. З ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вважається нікчемним, а також суперечить вимогам вказаного Закону, ст. 1052 Цивільного кодексу України, ст.ст. 345, 346 Господарського кодексу України та згідно з приписами ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсним, у зв'язку з чим договір поруки № П/13/35 від 10.02.2014 р., який забезпечує недійсне зобов'язання за кредитним договором є недійсним, оскільки така недійсність спричинюється недійсністю основного зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2014 порушено провадження у справі № 910/26704/14, призначено до розгляду на 14.01.2015, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд-Буд-Інвест».

В судове засідання 14.01.15 р. з'явився уповноважений представник позивача. Уповноважені представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились.

В судове засідання 03.02.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

По дату, час і місце розгляду даної справи 14.01.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 296.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 14.01.15 р. та 03.02.15 р. третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи роздрукованими сторінками з офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court/gov.ua/sudy) (повідомлення здійснено відповідно до положень Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/14).

До початку судового засідання 30.12.14 р. через канцелярію суду позивачем подано супровідний лист (без вихідних реквізитів), за яким документи долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 03.02.15 р. через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву б/н від 03.02.15 р., в якому відповідач вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обов'язок і виключні повноваження щодо виявлення правочинів, які є нікчемними з підстав визнаних цим Законом, покладені/надані лише Уповноваженій особі Фонду протягом строку здійснення тимчасової адміністрації (у подальшому і ліквідації) банку. Більше того, порядок вчинення Уповноваженій особі Фонду зазначених дій також чітко регламентований Законом і не підлягає застосуванню будь-яким іншим суб'єктом відповідних правовідносин, крім Уповноваженої особи. При цьому всі інші обґрунтування Позивача, наведені ним у позові, є такими, що випливають із описаного вище права вважати правочин нікчемним, яке є уявним, а тому не можуть бути прийняті до уваги в якості належних доказів по справі.

Відзив відповідача з доданими до нього документами долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 02.02.15 р. позивачем через канцелярію суду подано письмові пояснення б/н від 02.02.15 р. та заява б/н (без вихідних реквізитів) про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Клопотання та заява разом з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.02.15 р. представником відповідача подано письмове клопотання б/н від 03.02.15 р. про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання судом задоволене, документи долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Сторони в судовому засіданні 03.02.15 р. повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 03.02.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.02.15 р. підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

17 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ТерраБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНД-БУД-ІНВЕСТ" укладено кредитний договір № КЛ/13/35(далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 139100 000,00 грн., позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, встановленого в п. 1.3. цього договору, в розмірі 24,0 % річних, та сплачувати інші платежі, передбачені договором.

Відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору кредитна лінія відкривається з 17 грудня 2013 року по 16 червня 2015 року.

Згідно п. 2.1 Кредитного договору кредит забезпечується заставою майнових прав на грошові кошти, які належать майновому поручителю - Товариству з обмеженою відповідальністю «Сплав фінанси» в сумі 35540000,00 грн., що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку відкритому у Відповідача у відповідності з умовами Договору банківського вкладу (депозиту) № 39/Д/13/13/13-18 «ПУНКТУАЛЬНИЙ» від 13.12.2013 року, укладеного між Відповідачем і Третьою особою.

Пунктом 1.3.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник в будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до 16 червня 2015 року.

Крім того, 17 січня 2014 р. між ПАТ «Терра Банк» та третьої особою укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № КЛ/13/35 від 17.12.13 р., зокрема, щодо внесення змін в п.2.1 Кредитного договору, згідно якого кредит забезпечується заставою майнових прав на грошові кошти, які належать Майновому поручителю 1 - Товариству з обмеженою відповідальністю «СПЛАВ ФІНАНСИ» в сумі 35 540 000,00 грн., розміщені на вкладному (депозитному) рахунку №6574 в ПАТ «ТЕРРА БАНК», у відповідності з умовами Договору банківського вкладу (депозиту) №39/Д/13/12/18 «Пунктуальний» від 13.12.2013 р., укладеного між Банком та Майновим поручителем 1; заставою майнових прав на грошові кошти, які належать Майновому поручителю 2 - Товариству з обмеженою відповідальністю «СПЕЦКОКСОХІМ» в сумі 20 000 000,00 грн., що розміщені на вкладному рахунку №6590 в ПАТ «ТЕРРА БАНК», у відповідності з умовами Договору банківського вкладу (депозиту) №51/Д/14/01/13 «Пунктуцальний» від « 13» січня 2014р., укладеному між Банком та Майновим поручителем 2, по тексту Договору Майновий поручитель 1 та Майновий поручитель 2.

10 лютого 2014 року в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-проектне підприємство "Дизайн та Архітектура Молодих Авторів" укладено договір поруки № П/13/35 (далі - Договір поруки), відповідно до п 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНД-БУД-ІНВЕСТ" його зобов'язань за кредитним договором № КЛ/13/35 від 17.12.2013 року, укладеним між кредитором і боржником, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії (надалі за текстом - основний договір), включаючи зобов'язання із повернення отриманих грошових коштів (суми кредиту), сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій, пені, інших штрафних санкцій, відшкодування збитків тощо. Строк, порядок надання та повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, комісій визначено основним договором.

Пунктом 1.2. Договору поруки передбачено, що в разі порушення боржником своїх зобов'язань за основним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 1.3. Договору поруки за основним договором поручитель відповідає перед кредитором в тому обсязі, що і боржник.

Згідно п.1.4 Договору поруки поручитель підтверджує, що він ознайомлений зі змістом основного договору.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що за приписами ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов'язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов'язання боржником вказане зобов'язання підлягає виконанню поручителем.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності Договору поруки № П/13/35 від 10.02.14 р., укладеного в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №КЛ/13/35 від 17.12.13 р..

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що у позивача не було будь-яких активів, які б могли слугувати забезпеченням виконання зобов'язання. Отже, на думку позивача, відповідач видав, по суті, бланковий кредит, тобто кредит без забезпечення. Оскільки фінансові установи України не видають незабезпечених кредитів, як це було зроблено ПАТ «Терра Банк», а відтак, укладений кредитний договір, на думку позивача, надав третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, переваги в порівнянні з іншими позичальниками, внаслідок чого, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, згідно якого недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, правочин щодо забезпечення основного зобов'язання (договір поруки) також є недійсним.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору поруки зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом про визнання Договору поруки № П/13/35 від 10.02.14 р. недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач посилався на те, що спірний договір суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже, як зазначено вище, фінансові установи України не видають незабезпечених кредитів, а відтак, укладений Кредитний договір надав позивачу переваги в порівнянні з іншими позичальниками. При цьому, такі переваги не встановлені ані законом, ані внутрішніми документами банку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що укладаючи Договір поруки № П/13/35 від 10.02.14 р., позивач був обізнаний із змістом вже укладених правочинів, за виконання яких третьою особою перед відповідачем він поручився.

При цьому, жодних доказів на підтвердження необізнаності зі змістом вказаних правочинів відповідачем суду не надано, що, в свою чергу додатково розцінено судом як підстава для визнання договору поруки таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства і відповідають вимогам § 3 глави 49 Цивільного кодексу України. Зокрема, викладення предмету поруки, умов поруки за вказаним Договором поруки відповідає природі поруки, розміри сум солідарної відповідальності за договором поруки зазначено шляхом посилання на основний договір - Кредитний договір № КЛ/13/35 від 17.12.13 р., щодо якого зобов'язання забезпечено порукою..

Також з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 518 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних». На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2014р. прийнято рішення № 72 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Терра Банк», відповідно до якого в ПАТ «Терра Банк» з 22.08.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, а саме з 22.08.2014р. по 22.11.2014р..

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2014р. № 148 призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Терра Банк» - Ірклієнка Юрія Петровича (далі - Уповноважена особа).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 122 від 20.11.2014р. продовжено здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Терра Банк» на один місяць до 22.12.2014р. включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду № 159 від 24.11.14 р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Терра Банк» та призначено уповноваженою особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Юрія Петрович.

Згідно частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно ч. 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За приписами частин першої та другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Згідно ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

З викладеного випливає, що обов'язок і виключні повноваження щодо виявлення правочинів, які є нікчемними з підстав, визначених цим Законом, покладені/надані лише Уповноваженій особі Фонду протягом строку здійснення тимчасової адміністрації (у подальшому і ліквідації) банку. Більше того, порядок вчинення Уповноваженою особою Фонду зазначених дій також чітко регламентований Законом і не підлягає застосуванню будь-якими іншими суб'єктами відповідних правовідносин, крім Уповноваженої особи.

Суд зазначає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним нормативним актом, який має пріоритет перед будь-якими іншими нормативними актами однакового рівня при регулюванні правовідносин, які виникають у процедурах, пов'язаних із неплатоспроможністю банків, тому визначені ним особливості порядку встановлення обставин, пов'язаних із нікчемністю правочинів, укладених банком, мають перевагу перед нормами будь-яких інших законів, що не носять спеціального характеру в цій галузі правозастосування.

Отже, жодна інша особа, у тому числі позивач, не наділена правами чи повноваженнями щодо визнання правочинів нікчемними, а також щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав, які передбачені вказаним Законом. Це означає, що таке право є відсутнім, а його порушення може бути лише уявним, і тому не підлягає захисту в судовому порядку, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Окрім того, за висновками суду всі інші обґрунтування позивача, наведені ним у позові, є такими, що випливають із описаного вище права вважати правочин нікчемним, яке є уявним, а тому не можуть бути прийняті до уваги в якості належних доказів по справі.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем доказів вчинення уповноваженою особою Фонду дій підтверджуючих про виявлення нікчемності кредитного договору № КЛ/13/35 від 17.12.2013 р. не надано. Також суду не надано доказів на підтвердження визнання недійсним чи розірвання Кредитного договору № КЛ/13/35 від 17.12.13 р..

Натомість в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.14 р. № 910/21531/14, відповідно до якого задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» та стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Буд-Інвест» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-проектне підприємство «Дизайн та архітектура молодіжних авторів» заборгованості за Кредитним договором № КЛ/13/35 від 17.12.13 р. в загальному розмірі 64601923,95 грн..

За приписами ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В свою чергу, позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного договору поруки, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що свідчить про необґрунтованість посилань позивача на надання відповідачем третій особі переваги в порівнянні з іншими позичальниками під час укладення спірного договору, за умови відсутності зазначення в поданому позові та письмових поясненнях, які саме конкретні переваги надані третій особі.

Крім того, суд зазначає, що позивачем в обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, не було доведено належними та допустимими доказами, що кредитний договір №КЛ/13/35 від 17.12.13 р. по змісту та формі не відповідає вимогам ст. 1046-1056 Цивільного кодексу України і тому до нього можуть бути застосовані вимоги ст.203, 215-217 Цивільного кодексу України.

Слід також зазначити, що приписами чинного законодавства та умовами даного Кредитного договору не передбачено обмеження щодо права відповідача в наданні кредиту чи укладенні договору поруки за умови відсутності забезпечення кредиту в повному обсязі.

Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. При цьому банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.

Бланковий кредит - це кредит без забезпечення, виданий тільки під зобов'язання позичальника повернути кредит. Зазвичай банки надають бланкові кредити надійним позичальникам - юридичним і фізичним особам, які мають довготривалі ділові стосунки з банком, стабільні джерела погашення кредиту та якісну кредитну історію, також банки можуть надавати вказані кредити лише в межах наявних власних коштів.

Суд зазначає, що кредитування здійснюється банком в межах параметрів, визначених його кредитною політикою, які включають: пріоритетні напрями в кредитуванні; обсяги кредитів та структуру кредитного портфеля; граничні розміри кредиту на одного позичальника; методику оцінки фінансового стану та кредитоспроможності позичальника; рівень процентної ставки тощо.

Отже, посилання позивача як на підставу позовних вимог на видачу відповідачем третій особі бланкового кредиту за наявності законодавчо передбаченої можливості банку самостійно обирати напрямок власної кредитної політики, а також приймаючи до уваги наявність забезпечення кредитного договору № КЛ/13/35 від 17.12.13 р. поряд із спірним договором поруки шляхом застави майнових прав на грошові кошти, що належать майновим поручителям за даним Кредитним договором - ТОВ «Сплав фінанси» та ТОВ «Спецкоксохім» судом до уваги не приймаються.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору поруки недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору поруки № П/13/35 від 10.02.14 р., укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові, отже вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 20 березня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .