КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа№ 910/22111/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання: Підченко О.Ю.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014

у справі № 910/22111/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна

про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі - відповідач) про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи до забезпечення позову, які вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2014 у справі №910/22111/14 шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом за №1621 від 16.09.2014, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГолубничоюО.В., про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "СКАЙБУД М" повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" майно - BODEX KIS 3WS, 2013 року випуску: шасі № SU90333GHDSBU1069, реєстраційний №АА7669ХО, вартістю 377520,00грн, що передане в користування на підставі договору фінансового лізингу №842/02/13-В, укладеного 19.02.2013.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 скасувати повністю та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Синиці О.Ф., суддів Ткаченка Б.О. та Зеленіна В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 18.02.2015.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 №09-52/164/15, відповідно до п.п. 3.1.11 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/22111/14.

Згідно проведеного повторного автоматичного розподілу справи №910/22111/14 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді - Кропивна Л.В. та Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 18.03.2015.

У судове засідання 18.03.2015 не з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники позивача, відповідача та третьої особи не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22, 27 ГПК України, та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача, відповідача та третьої особи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СКАЙБУД М" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №842/02/13-В (далі - договір лізингу), відповідно до умов якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказані в Специфікації (додаток № 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору), а також інші платежі відповідно умов даного договору (п. 1.1 додатку №3 до договору).

У додатку №2 до договору лізингу сторонами узгоджено, що предметом договору фінансового лізингу є напівпричіп BODEX KIS 3W, 2013 року випуску.

Відповідно до п. 2.2 додатку № 3 до договору лізингу, загальна сума лізингових платежів на дату укладання договору визначається п. 8.1 договору і може змінюватися відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюються в Графіку платежів (додаток № 1 до договору).

Згідно із п. 8.1 договору лізингу загальна сума лізингових платежів складає 515930,02грн.

Додатковою угодою № 3 від 16.06.2014 до договору лізингу сторони узгодили загальну суму лізингових платежів в розмірі 539327,93грн та встановили Графік платежів (додаток № 1 до договору).

За змістом п. 11.2 додатку №3 до договору, лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитися від цього договору) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли лізингоодержувач, зокрема, не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу, встановленого Графіком платежів або Загальними умовами.

При цьому, лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення з вимогою усунути існуючі порушення або достроково викупити предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу, розраховану відповідно до ст. 8 Загальних умов (п.11.3 додатку № 3 до договору лізингу).

Пунктом 11.4 додатку № 3 до договору лізингу сторони узгодили, що у разі якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу повідомлення згідно з п. 11.3 загальних умов лізингоодержувач не усуне визначені в повідомленні порушення або не викупить предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу згідно з п. 8.5. Загальних умов, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоотримувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. Лізингоодержувач зобов'язаний за свій кошт протягом терміну, передбаченого в повідомленні, повернути предмет лізингу лізингодавцю за адресою, вказаною в повідомленні.

При цьому, у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцю лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу №842/02/13-В від 19.02.2013 в частині сплати лізингових платежів, відповідач надіслав позивачу лист-вимогу від 30.06.2014 № 136-УПК про сплату 22163,24грн, з яких 19582,84грн - сума заборгованості за лізинговими платежами за період з 22.05.2014 по 22.06.2014, 292,71грн - пеня та 2287,69грн - штраф.

Вказаний лист-вимога був направлений цінним листом з описом вкладення 03.07.2014, що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв'язку від 03.07.2014 № 3244 та отриманий позивачем 11.07.2014, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Втім, позивач вказану вимогу у встановлений договором строк не виконав.

У зв'язку цим, відповідач надіслав позивачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору лізингу від 02.09.2014 № 518-УПК на підставі п. 11.4 додатку № 3 до договору лізингу, в якому вимагав повернути предмет лізингу протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення за адресою лізингодавця.

Факт направлення відповідачем позивачу повідомлення про відмову від договору лізингу від 02.09.2014 за № 518-УПК підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком відділення поштового зв'язку від 03.09.2014 № 2788, яке отримане позивачем 15.09.2014, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, договір лізингу був розірваний відповідачем в односторонньому порядку у зв'язку з порушенням позивачем умов договору в частині сплати лізингових платежів у відповідності до п. 11.2 додатку № 3 до договору лізингу.

У зв'язку з не оплатою позивачем заборгованості та невиконанням зобов'язання з повернення предмету лізингу, відповідач скористався своїм правом щодо безспірного вилучення предмета лізингу та звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису б/н від 15.09.2014.

До заяви відповідач додав оригінал договору фінансового лізингу, копії неоплачених рахунків, довідку про стан взаєморозрахунків станом на 15.09.2014, копію повідомлення про відмову (розірвання) від договору лізингу від 02.09.2014, лист-вимогу про сплату заборгованості від 30.06.2014, копії опису вкладення у поштове відправлення, копії фіскальних чеків про направлення листів лізингоодержувачу.

16.09.2014 Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В. (третя особа) вчинила виконавчий напис за № 1621 про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "СКАЙБУД М" повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" майно - BODEX KIS 3WS, 2013 року випуску: шасі №SU90333GHDSBU1069, реєстраційний № АА7669ХО, вартістю 377520,00 грн., що передане в користування на підставі договору фінансового лізингу №842/02/13-В, укладеного 19.02.2013 та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі за період з 22.06.2014 по 15.09.2014 у розмірі 39249,57 грн.

Проте, позивач вважає, що вказаний виконавчий напис повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням пункту 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, а саме без доказів спливу тридцятиденного строку з моменту надісланого лізингодавцем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень лізингоодержувачу.

Відповідач, в свою чергу, заперечив проти позову, з підстав того, що оспорюваний виконавчий напис вчинений у цілковитій відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належних документів.

Відповідно до приписів ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України (Далі - ЦК України) цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України "Про нотаріат" право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Водночас, до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Отже, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що суд може захистити порушене право, зокрема, шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, предметом доказування у господарських спорах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спорів.

Так, в силу положень ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому, відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Таким чином, за змістом приписів вказаної норми Закону, лізингодавець має право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, у разі прострочення сплати платежу більше 30 днів.

З листа-вимоги №136-УПК від 30.06.2014 та повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу вбачається, що згідно графіку платежів позивач повинен був оплатити чергові лізингові платежі 22.05.2014 та 22.06.2014, однак вказані лізингові платежі не були сплачені лізингоодержувачем.

Отже, станом на 02.09.2014 лізингоодержувач прострочив оплату більше ніж на 30 календарних днів з настання строку, встановленого в графіку сплати лізингових платежів.

При цьому, з розрахунку заборгованості та пені по сплаті лізингових платежів станом на 15.09.2014, який був наданий нотаріусу, вбачається, що позивач з 23.06.2014 припинив сплату лізингових платежів, у зв'язку з чим за період з 22.06.2014 по 15.09.2014 за ним рахується борг в сумі 39249,57 грн.

Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання зі сплати лізингових платежів в повному обсязі та у визначені договором строки позивачем суду не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовився від договору лізингу після спливу тридцятиденного строку прострочення позивача та звернувся до нотаріуса про вчинення виконавчого напису, як то передбачено п. 11.4 додатку № 3 до договору лізингу та встановлено ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", що спростовує доводи позивача про порушення строку звернення до нотаріуса.

При цьому, як зазначено в абз. 3 п. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Отже, господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність кредитору права повернення предмету лізингу, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, при яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Господарські суди не повинні перевіряти правильність виконавчого напису з позиції законності дій нотаріуса при його вчиненні та надавати оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом ст. ст. 1, 2, 18 ГПК України, ст. ст. 1 і 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до ст. 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

На підставі наведених норм чинного законодавства, роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України та висловлених ним правових позицій у постановах від 11.03.2014 у справі №5011-5/14359-2012, від 19.02.2014 у справі № 915/1255/13, від 14.11.2012 у справі №5021/378/12, від 31.07.2012 у справі 26/360 господарський суд позбавлений можливості надавати оцінку доводам сторін стосовно того, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено за відсутності документів, що підтверджують безспірність вимог, а також щодо неповноти відображення приватним нотаріусом даних про строк, за який провадиться стягнення, деталізації пені та неповідомлення боржника про вчинення виконавчого напису, оскільки фактично всі ці доводи зводяться до намагання вказати на порушення приватним нотаріусом саме порядку вчинення нотаріальних дій, а не довести відсутність заборгованості перед відповідачем, її розміру, а відповідно й відсутності загалом підстав для вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справі" визначено, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ "Про нотаріат"). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Отже, оскільки в даному випадку звернувшись з даним позовом до суду, позивач не порушує питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, не наводить жодних доводів та не подає доказів на їх підтвердження щодо невірного визначення відповідачем суми боргу, в погашення якого за спірним виконавчим написом було вирішено повернути предмет лізингу (не надає власного контррозрахунку), суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингодавця вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" та п. 1.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (далі - Порядок) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями -не більше одного року.

Відповідно до п.п. 3.2, 3.5 Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

У пункті 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 наведений перелік документів необхідний для одержання виконавчого напису при повернені об'єкта лізингу, до яких належать:

а) оригінал договору лізингу;

б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Тобто, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства, на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису відповідачем було надано приватному нотаріусу всі документи, які вимагає чинне законодавство та які були доказом безспірності заборгованості за прострочення виконання позивачем зобов'язання за договором фінансового лізингу.

Обов'язковість надання інших документів для вчинення виконавчого напису про повернення об'єкту лізингу законодавством не передбачено, а відтак у нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчинені спірної нотаріальної дії.

Таким чином, суд встановив, що заборгованість позивача перед відповідачем на час вчинення виконавчого напису була безспірною, та нотаріус діяв у межах норм чинного законодавства України.

Отже, доводи апелянта стосуються лише порушення приватним нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій.

Інші доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції прийнято при належному дотриманні норм процесуального права та з вірним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 №16 враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

За таких обставин, Київський апеляційний Господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі №910/22111/14.

Керуючись ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі №910/22111/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22111/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

С.А. Пашкіна