КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Справа№ 910/21487/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Білик І.П., довіреність № 01-22/6-99 від 17.01.2015;

від відповідача - Зайченко К.С., довіреність № б/н від 05.03.2015;

від третьої особи - Дудник А.О., довіреність № 3 від 06.01.2015,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21487/14 (суддя Пригунова А.Б.) за позовом державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду державного майна України по Київській області про стягнення 20 992,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" заборгованості з орендної плати за період з лютого по липень 2014 року в сумі 17 371, 73 грн., пені в сумі 1 169, 88 грн., трьох відсотків річних в сумі 160, 59 грн., інфляційних в сумі 553,30 грн. та штрафу в сумі 1 737, 17 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21487/14 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати за період з лютого по липень 2014 року в сумі 17 371, 73 грн., пеню в сумі 1 169, 88 грн., три відсотка річних в сумі 160, 59 грн., інфляційні в сумі 553,30 грн. та штраф в сумі 1 737, 17 грн.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині здійснення орендної плати.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21487/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт, зокрема, посилається на те, що позивачем необґрунтовано нараховано орендну плату за період з лютого по липень 2014 року, оскільки договір оренди є припиненим з 23.09.2012.

Також, апелянт зазначає про неотримання ним рахунків - фактур від позивача, що на думку відповідача є підставою для звільнення його від обов'язку здійснення орендної плати.

В судовому засіданні 11.03.2015 року представник апелянта - відповідача у справі, підтримав вимоги за апеляційною скаргою та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, як орендодавцем, державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", як балансоутримувачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Діп Груп", як орендарем 01.01.2010 укладено договір оренди № 02.1.2.-14/24-17.

Згідно п. п. 1.1, 1.2 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування терасу до ресторану "Ольга" біля готелю "Бориспіль" загальною площею 72, 40 кв.м., що знаходиться за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт.

Відповідно до п. 3.1 договору оплата здійснюється орендарем з дати підписання балансоутримувачем і орендарем Акту передачі-приймання майна в оренду і припиняється з дати фактичного звільнення орендарем майна, що підтверджується підписанням балансоутримувачем і орендарем Акту передачі-приймання майна.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендна плата визначається за результатами конкурсу за базовий місяць розрахунку орендної плати та становить 4 550, 00 грн.

Згідно п. 3.4 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Якщо індекс інфляції за поточний місяць складає менше 100%, то орендна плата визначається на рівні орендної плати за попередній місяць.

Орендна плата перераховується орендарем до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця, не пізніше 15-го числа місяця згідно з рахунком - фактурою, який надає орендарю балансоутримувач (п. 3.5 договору).

Згідно п. 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу з нарахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 3.11 договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати, заборгованість за нею становить не менше, ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Пунктом 14.1 договору передбачено, що договір укладено строком на два роки 114 днів, та діє з 01.06.2010 р. до 23.09.2012 р. включно.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу у тимчасове користування майно, яке визначене у п. 1.1 договору, що підтверджується підписаним повноважними представниками сторін актом передачі-приймання орендованого майна від 01.06.2010 року.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих умовах, які були передбачені договором (п. 14.4 договору).

Враховуючи відсутність заяв жодної із сторін після закінчення строку чинності договору (23.09.2012), його було продовжено на той самий строк і на тих умовах (детальне обґрунтування зазначеної обставини буде наведено нижче у даній постанові).

Майно передане в оренду відповідачу було повернуто позивачу 28.08.2014, що підтверджується актом передачі-приймання від 28.08.2014.

У зв'язку з невиконанням орендарем умов договору в частині здійснення орендних платежів державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" орендної плати за період з лютого по липень 2014 року в сумі 17 371, 73 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.5 договору передбачено, що орендна плата перераховується орендарем до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця, не пізніше 15-го числа місяця згідно з рахунком - фактурою, який надає орендарю балансоутримувач.

Відповідачем за період з лютого по липень 2014 року орендні платежі (30 %, що підлягали оплаті позивачу) здійснено не було, у зв'язку з чим утворився борг у загальній сумі 17 371, 73 грн.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за договором оренди настав, проте зобов'язання виконано не було.

Доводи апелянта про те, що позивачем необґрунтовано нараховано орендну плату за період з лютого по липень 2014 року, оскільки договір оренди є припиненим з 23.09.2012, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Умовами пунктів 14.1 та 14.4 договору передбачено, що договір укладено строком на два роки 114 днів, та діє з 01.06.2010 р. до 23.09.2012 р. включно, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих умовах, які були передбачені договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою.

Відповідної додаткової угоди між сторонами укладено не було.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічне положення закріплено і в ст. 764 Цивільного кодексу України.

Отже, вказані норми в імперативному порядку визначають, умову пролонгації - відсутність заяви протягом місяця після припинення строку дії договору. При цьому, виключена можливість ставити настання пролонгації в залежність від інших додаткових обставин, в тому числі укладення додаткової угоди.

Так, факту відсутності заяви достатньо для визнання договору пролонгованим.

Крім того п. 3.1 договору передбачено, оплата здійснюється орендарем з дати підписання балансоутримувачем і орендарем Акту передачі-приймання майна в оренду і припиняється з дати фактичного звільнення орендарем майна, що підтверджується підписанням балансоутримувачем і орендарем Акту передачі-приймання майна.

Майно передане в оренду відповідачу було повернуто позивачу лише 28.08.2014, що підтверджується актом передачі-приймання від 28.08.2014.

Отже, у спірний період (з лютого по липень 2014 року) відповідач продовжував користуватись орендованим майном, а тому орендна плата за цей період обґрунтовано нарахована позивачем.

Крім цього, факт пролонгації договору оренди було встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі № 910/14329/14.

У наведеному судовому акті зазначено, що незважаючи на не укладення сторонами додаткової угоди про пролонгацію договору, обставини справи свідчать про фактичне визнання договору продовженим після 23.09.2012, як органом уповноваженим управляти майном, так і орендодавцем та балансоутримувачем майна.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт пролонгації договору оренди в силу зазначеної норми є преюдиціальним та не потребує повторного доведення.

За наведених обставин, доводи апелянта про те, що позивачем необґрунтовано нараховано орендну плату за період з лютого по липень 2014 року, оскільки договір є припиненим з 23.09.2012, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Також, є необґрунтованими доводи апелянта про неотримання ним рахунків - фактур від позивача, що на думку відповідача є підставою для звільнення його від обов'язку здійснення орендної плати.

Неотримання відповідачем рахунків-фактур спростовується наявними в матеріалах справи (а.с. 39-44) реєстрами на отримання документів за період з лютого по липень 2014 року.

Відповідач мав самостійно отримувати рахунки в бухгалтерії позивача, що передбачено п. 5.4 договору.

Також, в цьому пункті окремо зазначено, що оплата здійснюється до 15 числа того ж місяця.

При цьому, строк оплати не змінюється через неотримання рахунку.

Крім того, умовами п. 3.5 договору передбачено обов'язок відповідача щодо здійснення орендної плати не пізніше 15-го числа місяця, що слідує за звітним.

Наведений пункт не встановлює залежність строку виконання зобов'язання відповідачем від отримання ним рахунків-фактур.

Так, відповідач, незалежно від отримання рахунку, повинен здійснювати орендні платежі у строки передбачені договором.

Отже, неотримання рахунку не впливає на строк виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення орендної плати в сумі 17 371, 73 грн.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1 169, 88 грн., три відсотки річних в сумі 160, 59 грн., інфляційні в сумі 553,30 грн. та штраф в сумі 1 737, 17 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу з нарахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Позивачем при нарахуванні пені було допущено помилку в частині визначення строку її нарахування на борг лютого 2014.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За кожний місяць спірного періоду позивачем нараховувалась пеня, починаючи з 16 числа.

Кінцева ж дата нарахування пені на борг лютого 2014 (22.09.2014, замість 16.09.2014) була визначена всупереч ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та перевищила встановлений законодавством шестимісячний строк нарахування пені на шість днів.

Колегією суддів у урахуванням зазначеного здійснено перерахунок пені та встановлено, що сума пені отримана за таким перерахунком є більшою, аніж заявлена позивачем.

Оскільки, суд не може вийти за межі позовних вимог (клопотання про це за п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України не заявлено), колегія суддів вважає обґрунтованим задоволення судом першої інстанції вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1 169, 88 грн.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення з відповідача штрафу в сумі 1 737, 17 грн.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 27.04.2012 р. по справі №06/5026/1052/2011.

Відповідно до п. 3.11 договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати, заборгованість за нею становить не менше, ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Враховуючи прострочення відповідачем зобов'язання зі здійснення орендних платежів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зазначеної позовної вимоги.

Крім цього, колегія суддів погоджується із задоволенням вимог про стягнення трьох відсотків річних в сумі 160, 59 грн. та інфляційних в сумі 553,30 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 160, 59 грн. та інфляційних в сумі 553,30 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/21487/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/21487/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко