КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа№ 910/22241/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників

сторін: від позивача - Логінов К.Є

від відповідача - Єрмакович С.О., Шкуліпа О.П.,

Дерев'янко Н.В.

розглянувши Публічного акціонерного товариства

апеляційну скаргу "Терра Банк"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 26.01.2015 року

у справі № 910/22241/14 ( Головуючий суддя: Головіна К.І.

судді: Ващенко Т.М.

Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства

"Терра Банк"

до Приватного акціонерного товариства

Страхова компанія "Українські резерви"

про визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р.

недійсним та стягнення 138 928,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.01.2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українські резерви" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 14.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "Терра Банк" (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Українські резерви" (страховик) був укладений договір добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/003 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з фінансовими збитками страхувальника, які виникають у страхувальника в результаті не повернення позичальником (в разі настання певних подій - страхових випадків) повністю або частково кредиту та/або відсотків за його користування в розмірах і в строки, передбачені кредитним договором.

Згідно з п. 3.5 договору страхувальник зобов'язався сплатити страховику страховий платіж за кожним переліком кредитів не пізніше п'яти робочих днів від дати підписання договору та переліку кредитів.

Відповідно до п. 6.1 договір набирає чинності з моменту підписання сторонами, але не раніше надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика, і діє до 13.03.2015 р., та/або у будь-якому випадку не більше строку виконання позичальником основного зобов'язання (погашення суми кредитної заборгованості у повному обсязі) за кредитним договором, зазначеним у переліку кредитів.

Додатком № 1 до договору передбачено перелік кредитів наданих юридичним особам на яких поширюється страховий захист, а саме:

- кредитиний договір № О/13/35-11 від 16.10.2013 р., сума кредиту - 1491335,24 грн., страховий платіж - 74 725,25 грн.;

- кредитний договір № О/14/02-33 від 04.02.2014 р., сума кредиту - 1140444,02 грн., страховий платіж - 57 143,39 грн.

У судовому засіданні встановлено, що за договором добровільного страхування позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача страховий платіж у сумі 131868,64 грн. (74725,25 грн. + 57143,39 грн.), що підтверджується меморіальним ордером № 1713301 від 14.03.2014 р.

У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 21.08.2014 р. прийнято рішення № 72 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у відповідача. Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 22.08.2014 р. по 22.11.2014 р.

Постановою Правління Національного банку України від 23.12.2014 р. №831 у ПАТ "Терра Банк" було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24.12.2014 р. № 159 про початок здійснення процедури ліквідації банку, та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію.

Як зазначав позивач, під час перевірки уповноваженою особою Фонду умов договору добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/003 від 14.03.13 р. встановлено, що даний договір є нікчемним на підставі ч.ч. 7, 8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак, є таким, що не створює будь-яких правових наслідків в силу приписів ст. 216 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пункт 18 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачає, що видами добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Договір добровільного страхування фінансових ризиків, що оскаржується, містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 979, 982 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач зазначав, що договір № 6-ТБ/003 від 14.03.2014 р. підпадає під критерії, визначені ч.ч. 7, 8 п. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а, отже є нікчемним.

Також, зазначав, що страховик включений до переліку інсайдерів, як споріднена банком особа, а тому відповідно до ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" спірний договір є нікчемним.

Приписами ч.ч. 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" угоди, що здійснюються з пов'язаними з банком особами (далі - пов'язані особи), не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, укладені з іншими особами. Угоди укладені банком із пов'язаними особами на умовах, сприятливіших за звичайні, визнаються судом недійсними з моменту їх укладення. Більш сприятливими умовами визначаються, зокрема, оплата товарів та послуг пов'язаної особи за цінами вищими, ніж звичайні або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані.

На підтвердження своїх доводів, позивач посилався на договори добровільного страхування кредиту, укладені між ним та іншими акредитованими позивачем страховими компаніями, зокрема, на генеральні договори про співробітництво № 40/2012 від 30.05.2012 р., укладений з СТзДВ "Гарантія" та генеральний договір про співробітництво № 01/2010 від 18.08.2010 р., укладений з ТОВ "СТ "Авеста страхування".

Проаналізувавши спірний договір у порівнянні з вказаними генеральними договорами, суд першої інстанції вірно встанов, що у договорі про співробітництво № 40/2012 від 30.05.2012 страховий тариф є вищим, ніж у відповідача та наявні умови пропорційної відповідальності страховика до отриманого страхового платежу, що зменшує розмір страхової виплати, а у договорі про співробітництво № 01/2010 від 18.08.2010 р. хоч розмір страхового платежу є меншим, ніж у відповідача, однак, умовами договору передбачена франшиза від страхової суми, а, отже, доводи позивача, що при укладенні спірного договору для надання страхових послуг фінансових ризиків позивач надавав перевагу відповідачу, є необгрунтованими.

Позивачем не надано доказів стосовно того, що спірний договір передбачає гірші умови страхування фінансових ризиків, ніж страхові угоди, укладені банком з іншими страховими компаніями.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Договір добровільного страхування укладався між позивачем і відповідачем за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, у відповідності до принципу свободи договору.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору №6-ТБ/003 від 14.03.2014 р. недійсним або нікчемним, а, отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в позові.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України - на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо вимог про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення грошових коштів, перерахованих відповідачу за спірним договором у загальній сумі 138 928,13 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено наявності підстав для визнання договору недійсним або нікчемним, той й відсутні підстави для застосування ст. 216 ЦК України для стягнення грошових коштів у загальній сумі 138 928,13 грн.

Отже, з урахуванням встановлених обставин у справі та наявних доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" про застосування до договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. наслідків недійсності та стягнення 138 928,13 грн. задоволенню не підлягають.

Позивач стверджував, що договір є нікчемним на підставі п.8 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки договір укладений з пов'язаною особою банку та не відповідає вимогам законодавства України, при цьому така невідповідність полягає у порушенні п.4 ч.3 ст.52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме в укладенні договору за таких обставин, коли такі самі товари та послуги іншої особи взагалі не були б придбані.

Наявність таких обставин позивачем не доведено.

Укладення договору страхування за Правилами страхування фінансових ризиків в даному випадку не суперечить цим Правилам. Відповідно до п. 2.1 Правил добровільного страхування фінансових ризиків ПрАТ «Страхова компанія «Українські резерви» (копія наявна в матеріалах справи) предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з фінансовими збитками страхувальника. Розділ 3 Правил визначає перелік страховик ризиків, і п.3.3 передбачає відшкодування збитків страхувальника, що виникли внаслідок невиконання (неналежного виконання) контрагентом страхувальника своїх зобов'язань за укладеними між ними договорами (угодами, контрактами). Як видно, даний пункт не передбачає виключень щодо окремих видів договорів, зокрема щодо кредитних договорів. Так само немає згадувань про кредитні договори і в розділі 5 Правил, який встановлює виключення із страхових випадків та обмеження страхування.

Відтак, договір страхування, за яким банк як страхувальник застрахував свої майнові інтереси, пов'язані з фінансовими збитками від невиконання контрагентом (позичальником) своїх зобов'язань за кредитним договором, повністю відповідає положенням Правил добровільного страхування фінансових ризиків ПрАТ «Страхова компанія «Українські резерви».

Обгрунтування позивача стягнення відсотків за користування коштами є безпідставним, оскільки дані кошти отримані в законний спосіб- як страховий платіж по договору страхування.

Позивачем не доведено наявність обставин, з якими пов'язується нікчемність правочину. Не доведено, що послуга страхування майнових інтересів банку щодо виконання позичальниками кредитних договорів, зазначених в додатку до договору страхування, придбана за таких обставин, що така сама послуга у іншої страхової компанії не була б придбана.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів цілком підтримує висновок суду першої інстанції про те, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва від 26.01.2015 року у справі №910/22241/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/22241/14 повернути до господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови складено 17.03.2015 року.