РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015Справа №910/801/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче

підприємство "Будтехносервіс"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційно-

інжинірингова компанія"

про зобов'язання прийняти виконані будівельні роботи

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Острянко М.М. - представник (дов. № б/н від 08.04.2014 р.)

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "Будтехносервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційно-інжинірингова компанія" про зобов'язання прийняти виконані будівельні роботи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем виконано будівельні роботи за договором будівельного підряду № 25/Б-11 від 20.12.2011 р., однак відповідач ухиляється від їх прийняття відповідно до умов укладеного договору. За таких обставин, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти виконані позивачем роботи шляхом спонукання до підписання акту приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 за вересень 2014 р. на суму 5 584 631, 51 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. порушено провадження у справі № 910/801/15-г та призначено розгляд справи на 09.02.2015 р.

Представники сторін у судове засідання 09.02.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

За таких обставин, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників сторін, невиконанням вимог ухвали суду, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 02.03.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 02.03.2015 р. представник відповідача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника відповідача, невиконанням вимог ухвали суду, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 16.03.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 16.03.2015 р. представник відповідача втретє не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про порушення провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Поштове відправлення з ухвалами Господарського суду міста Києва № 910/801/15-г від 19.01.2015 р., від 09.02.2015 р., від 02.03.2015 р. були направлені відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві (03049, м. Київ, вул. Єреванська, 1 кв. 1), яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

За наведених обставин та з урахуванням приписів ст. 64 ГПК України, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі, так само, як і інші ухвали суду, вручені відповідачу належним чином (повідомлення про вручення наявні в матеріалах справи).

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача в судовому засіданні 09.02.2015 р., 02.03.2015 р. та 16.03.2015 р. від останнього до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 16.03.2015 р. та за відсутності представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 16.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Будтехносервіс" (підрядник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційно-інжинірингова компанія" (генпідрядник, відповідач) було укладено договір № 25/Б-11 будівельного підряду (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язується за завданням генпідрядника на свій ризик відповідно до проектної документації та умов договору виконати та здати генпідряднику в установлений в календарному графіку і Договором строк будівельні роботи: влаштування внутрішніх інженерних мереж, вентиляція, опалення, водопровід, каналізація та пожежне водопостачання - ІІІ черга будівництва - Бізнес центр з надбудованими офісними приміщеннями на вул. Серафимовича 1-А в м. Києві, а генпідрядник зобов'язується надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт) передати затверджену в установленому порядку проектну документацію, а також прийняти від підрядника закінчені роботи , а саме результат робіт та оплатити роботи.

За змістом п. 2.3. Договору розрахунки за виконані роботи генпідрядник здійснює в національній валюті України - гривні в безготівковій формі шляхом прямого грошового переказу коштів, належних до оплати відповідно до умов Договору. Оплата робіт здійснюється проміжними платежами з урахуванням в разі отриманого авансу на виконання етапу робіт в міру виконання робіт підрядником на підставі підписаних документів про обсяги виконаних робіт (п. 1.5.) за актами приймання виконаних будівельних робіт № КБ-2-в та Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3, яка обраховується виходячи із фактичних обсягів виконаних робіт кожного етапу та окремого виду робіт.

При цьому за умовами п. 9.1 Договору, передача виконаних будівельних робіт і приймання їх генпідрядником оформлюється у відповідності до умов Договору, Календарного графіку етапу та окремо затвердженого виду робіт за актом обміру генпідрядника обсягу виконаних робіт, актом виконаних робіт форми № КБ-2в підрядника та довідкою про вартість виконаних робіт форми № КБ-3 підрядника.

Позивач за наслідками виконання договірних зобов'язань, склав на підтвердження виконання робіт акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2014 р. на суму 5 584 631, 51 грн. та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за вересень 2014 р. на зазначену суму. При цьому вказаний акт та довідка підписані лише позивачем та скріплені його печаткою. З огляду на те, що акт № 1 на суму 5 584 631, 51 грн. та довідка не підписані відповідачем в порядку Договору, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти виконані позивачем роботи шляхом спонукання до підписання акту приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 за вересень 2014 р. на суму 5 584 631, 51 грн.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2)створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Як визначено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин як різновид юридичних фактів характеризується, тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, серед переліку наведених норм чинного законодавства України відсутні такі способи захисту прав, як зобов'язання підписати акт/довідку тощо (Акт приймання-передачі виконаних робіт та довідку про вартість виконаних будівельних робіт).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, суд звертає увагу, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Разом з тим, передбачений умовами Договору Акт приймання-передачі виконаних робіт та довідка про вартість виконаних робіт слугує доказом на підтвердження певних обставин: факту виконання робіт, їх вартості, передання позивачем та прийняття відповідачем.

Водночас суд звертає увагу, що встановлення певних обставин, які виступають доказами у справі, не може бути безпосереднім предметом позову, оскільки такі обставини, підтверджені відповідними документами тощо, як-от Акт приймання передачі виконаних робіт, довідка про їх вартість, може вказувати на наявність або відсутність юридичних фактів, якими учасник судового процесу обґрунтовує свої доводи чи заперечення.

Разом з тим захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Водночас заявлена позивачем вимога про зобов'язання підписати Акт приймання передачі виконаних робіт та Довідку про вартість виконаних робіт в жодному разі не може призвести до поновлення порушеного права позивача, та в подальшому бути виконаною в порядку примусового виконання у зв'язку з відсутністю спеціально передбаченого механізму такого виконання, а отже обраний позивачем спосіб захисту в будь-якому випадку буде не ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 3 Листа Вищого господарського суду України № 01-8/2229 від 25.11.2005р. "Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року", дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 р. у справі № 10/732.

Згідно з ч.2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим суд, звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутися до вимогою про вирішення спору про право цивільне, обравши спосіб захисту цивільних прав та інтересів визначений у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, договору або іншого закону.

Так, відповідно до Оглядового листа Вищого господарського суду України «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» від 18.02.2013 р. № 01-06/374/2013 , за приписами частини першої статті 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до частини четвертої статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта. У свою чергу, обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 19.03.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева