РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015Справа №910/29677/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (вул. Івана Федорова, 32-А, м. Київ, 03038)

до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (вул. Костянтинівська, 56, офіс 13, м. Київ, 04070)

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 1 782,06 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Михайловська І.Г. - представник, довіреність №0114-205 від 29.12.2014;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом №1243/апс від 29.12.2014 до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 1 782,06 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 від 26.03.2012 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 2 292,06 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» набуло згідно ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги до відповідача про стягнення виплаченого страхового відшкодування як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.12.2014 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/29677/14 та призначено справу до розгляду на 10.02.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 розгляд справи відкладено на 03.03.2015.

У судові засідання 10.02.2015 та 03.03.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

В судовому засіданні 03.03.2015 представником позивача подано клопотання від 03.03.2015, в якому останній просив суд долучити до матеріалів справи документи згідно з переліком.

Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.2014 та від 10.02.2015 позивачем подано не в повному обсязі.

Відповідач свого представника у судові засідання 10.02.2015 та 03.03.2015 не направив.

Копію ухвали господарського суду міста Києва від 31.12.2014 про порушення провадження у справі, що направлялась судом відповідачу рекомендованим листом з повідомленням на належну адресу, вказану у позовній заяві, що відповідає даним з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, повернуто підприємством зв'язку з посиланням на закінчення встановленого строку зберігання.

Відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладені в пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 суд вважає, що відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

Відповідач вимоги ухвал суду від 31.12.2014 та від 10.02.2015 не виконав та витребувані судом документи не подав.

Про поважність причин неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також те, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 03.03.2015 клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками визначені статтями 20, 22, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді не заявлено.

Суд оголосив про перехід до розгляду справи по суті. В судовому засіданні 03.03.2015 уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

26.03.2012 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та Лапенко В'ячеславом Сергійовичем (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО (далі - Договір КАСКО), предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язаних з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням - страхування наземного транспортного засобу (надалі - КАСКО); відшкодування страхувальником шкоди, заподіяної майну третіх осіб застрахованим транспортним засобом - добровільне страхування цивільно-правової відповідальності; життям, здоров'ям та/або працездатності застрахованих осіб - добровільне страхування від нещасного випадку з водієм та пасажирами (пункт 1.1. Договору КАСКО). Забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, 2007 року випуску (пункт 4 Договору КАСКО). Територія страхування: Україна, СНД, Європа (пункт 11.12. Договору КАСКО). Строк дії Договору визначений з 04.04.2012 по 03.04.2013 (пункт 8 Договору КАСКО).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Згідно положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

02.03.2013 в м. Києві по вул. Луначарського відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки ГАЗ 3309, державний реєстраційний номер АА8539КХ, що належить Коваленко Василю Дмитровичу, під керуванням водія Закордонець Євгена Юрійовича, та транспортного засобу марки Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, під керуванням власника Лапенка В'ячеслава Сергійовича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Факт ДТП підтверджується довідкою №9165659 про дорожньо-транспортну пригоду, видана 02.03.2014 відділом ДАІ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві (копія довідки залучена до матеріалів справи).

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Українська страхова група» автомобіль Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ.

05.03.2013 страхувальник - Лапенко В'ячеслав Сергійович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок СТО для здійснення ремонту (копія залучена до матеріалів справи).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно визначення розділу 2 Договору КАСКО страховим випадком по КАСКО можуть бути втрата, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу , зокрема, внаслідок «ДТП» (дорожньо-транспортна пригода) - подія, що сталася під час руху застрахованого та/або іншого транспортного засобу, внаслідок якої завдані пошкодження застрахованому транспортному засобу, в тому числі під час перевезення застрахованого транспортного засобу іншим транспортним засобом, буксирування застрахованого транспортного засобу або застрахованим транспортним засобом.

За змістом пункту 3 частини 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Як свідчать матеріали справи, згідно складеного страхового акту №ДККА-24997 від 12.03.2013 (копія наявна в матеріалах справи) страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» зазначену подію визнано страховою, з настанням якої у позивача виник обов'язок виплатити страхувальнику страхове відшкодування.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до умов Договору КАСКО франшиза по інших ризиках, зокрема «ДТП», становить 0% від страхової суми (120 000,00 грн.).

Згідно складеного Страхового акту №ДККА-24997 від 12.03.2013, страховиком - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» визначено належну до сплати страхувальнику - Лапенку В'ячеславу Сергійовичу суму страхового відшкодування - 2 292,06 грн., яка становить різницю між визначеною у рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі Скай Моторз» №СМмС-0000941 від 06.03.2013 вартістю відновлювального ремонту автомобіля та запчастин до нього - 2 292,06 грн. та франшизою за Договором - 0,00 грн. (2 292,06 грн. - 0,00 грн. = 2 292,06 грн.).

У відповідності до умов Договору сума страхового відшкодування в розмірі 2 292,06 грн. була перерахована позивачем на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі Скай Моторз» згідно рахунку №СМмС-0000941 від 06.03.2013, що підтверджується платіжним дорученням №4219 від 13.03.2013 на суму 2 292,06 грн. (копії рахунку та платіжного доручення залучені до матеріалів справи).

Отже, позивачем фактично здійснено виплату страхувальнику Лапенко В'ячеславу Сергійовичу страхового відшкодування в розмірі 2 929,06 грн. безпосередньо виконавцю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ - товариству з обмеженою відповідальністю «ВіДі Скай Моторз».

Таким чином, наявність страхового акту №ДККА-24997 від 12.03.2013 та платіжного доручення №4219 від 13.03.2013 на суму 2 292,06 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Заперечень щодо факту виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО від 26.03.2012 у вказаному розмірі відповідачем суду не надано.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки; збитків та їх розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2013 у справі №753/3835/13-п встановлено, що 02.03.2013 в м. Києві по вул. Луначарського громадянин Закордонець Євген Юрійович, керуючи автомобілем ГАЗ 3309, державний реєстраційний номер АА8539КХ, не дотримався безпечної дистанції та вчинив зіткнення з автомобілем Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, що призвело о пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2013 громадянина Закордонця Євгена Юрійовича визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в розмірі 425,00 грн. на користь держави.

За таких обставин судом встановлено, що в момент виплати страхового відшкодування до позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» перейшло право вимоги до власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля ГАЗ 3309, державний реєстраційний номер АА8539КХ, винного у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Станом на дату вчинення ДТП 02.03.2013 транспортний засіб марки ГАЗ 3309, державний реєстраційний номер АА8539КХ, застрахований страхувальником - громадянином Коваленко Василем Дмитровичем в Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №4866549 (далі - Поліс), що підтверджується даними Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 510,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки ГАЗ 3309, державний реєстраційний номер АА8539КХ; станом на дату вчинення ДТП 02.03.2013 Поліс є діючим.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно змістом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є саме страхування ризиків страхувальника перед особами, яким заподіяно збитки з метою захисту майнових інтересів страхувальників. Такою особою в даному випадку є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група», до якого перейшло право вимоги від потерпілого - громадянина Лапенка В'ячеслава Сергійовича за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО від 26.03.2012.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За таких обставин судом встановлено факт настання страхового випадку за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №4866549, відповідно страховик - Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» має відповідати за спричинену матеріальну шкоду, завдану транспортному засобу марки Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з заявою №1206АПС від 04.10.2013 на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу (копії заяви та фіскального чеку УППЗ «Укрпошта» №0708 від 11.10.2013 наявні в матеріалах справи), в якій просив Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» відшкодувати Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» завдані збитки.

Доказів того, що відповідач надав обґрунтовану відповідь на зазначену заяву або задовольнив вимоги позивача та відшкодував позивачу завдані збитки суду не подано.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Судом встановлено, що позивачем на користь страхувальника здійснено виплату страхового відшкодування в спірній сумі без врахування зносу. Акт автотоварознавчої експертизи пошкодженого при ДТП автомобіля марки Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, суб'єктом оціночної діяльності не складався.

Проте здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО від 26.03.2012, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №4866549, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, відмінний від порядку відшкодування шкоди, передбаченого Законом України «Про страхування» та Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО від 26.03.2012, які регламентують зобов'язання позивача, та те що умовами Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №4866549 франшиза визначена в розмірі 510,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить 1 782,06 грн. (2 292,06 грн. - 510,00 грн.)

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2828-12-00049 КАСКО від 26.03.2012 та/або Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №4866549 суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволяють суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 1 782,06 грн., завданої внаслідок ДТП та відшкодованої позивачем власнику автомобіля марки Mazda 3, державний реєстраційний номер АА3995СМ, є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню в заявленій сумі 1 782,06 грн.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002, ст. ст. 1, 6, 8, частиною 18 ст. 9, частиною 1 ст. 16, частиною 2 ст. 18, пунктом 3 частини 1 ст. 20, частиною 1 ст. 25, ст. 27 Закону України «Про страхування», статтями 3, 6, 12, пунктом 22.1 ст. 22, статтями 29, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 3 частини 2 ст. 11, ст. ст. 993, 981, частинами 1, 2 ст. 1187, пунктом 1 частини 1 ст. 1188, частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, статтями 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути зі Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (04070, м. Київ, Подільський район, вул. Костянтинівська, буд. 56, офіс 13, код ЄРПОУ 21130899) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, Солом'янський район, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, ) 1 782,06 грн. (одну тисячу сімсот вісімдесят дві гривні шість копійок) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 16 березня 2015 року.

Суддя А.М. Селівон