РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015№5011-35/2082-2012

За позовомПублічного акціонерного товариства "Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського"
до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 3 417 895,23 грн.

Головуючий суддя Літвінова М.Є.

Судді Босий В.П.

Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача: Гармаш Л.М. - представник за дов.;

від відповідача: Іванов П.О. - представник за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 29 540 032,20 грн., з яких: 27 226 867,39 грн. - основна сума боргу, 80 561,69 грн. 3 % річних, 54 453,73 грн. інфляційні, 2 178 149,39 грн. сума штрафних санкцій.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2012 порушено провадження у справі №5011-35/2082-2012, розгляд справи призначений на 19.03.2012.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.05.2012, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, провадження у справі зупинено завершення реорганізації Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.03.2014 було зобов'язано сторін повідомити суд про усунення обстави, які стали підставою для зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.03.2014 провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 23.04.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.04.2014 провадження у справі зупинено.

27.01.2015 через Відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання поновлення провадження у справі №5011-35/2082-2012, в якому зазначено, що Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.09.2014 № 650 визнано таким, що втратив чинність, Наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 26.07.2014 № 545.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2015 провадження у справі №5011-35/2082-2012 поновлено, розгляд справи призначено на 16.02.2012.

У судовому засіданні 16.02.2015, на підставі статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 25.02.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва 25.02.2015, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 23.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва 25.02.2015, на підставі ст.ст. 4-6, 86 Господарського процесуального кодексу України, судом із власної ініціативи призначено колегіальний розгляд справи №5011-35/2082-2012.

Розпорядженням заступника Голови господарського суду міста Києва від 25.02.2015 справу №5011-35/2082-2012 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Літвінова М.Є., суддя Босий В.П., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою від 25.02.2015, справу прийнято до провадження колегії суддів, розгляд справи призначено на 23.03.2015.

19.03.2012 позивач звернувся із заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 25 463 456,87 грн.

23.04.2014 в заяві про уточнення позовних вимог позивач просить суд стягнути грошові кошти у розмірі 2 547 192, 27 грн.

25.02.2015 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 3 417 895,23 грн., з яких: 660 838,37 грн. 3 % річних, 578 907,47 грн. інфляційні втрати та 2 178 149,39 грн. сума штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Враховуючи вищевикладене та зміст заяви про уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку, що дані уточнення по своїй суті є збільшенням позовних вимог, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, а отже подальший розгляд справи здійснюється щодо вимог позивача зазначених в заяві про збільшення позовних вимог від 25.02.2015.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог, з тих підстав, що повернення попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням, а отже на неї не можуть бути нараховані 3 % річних та інфляційні в порядку ст. 625 ЦК України. Відповідач також заперечив проти нарахування штрафу, враховуючи порушення позивачем п. 4.1 Договору та не готовність приймати природний газ в обумовлених обсягах.

В судовому засіданні 23.03.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (постачальник за договором) та ПАТ "Євраз-Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського" (покупець за договором) укладений договір №06/10-2831 (далі - договір), за умовами якого, постачальник зобов'язується поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець - прийняти та оплатити природний газ в обсязі зазначеному в п. 1.2 Договору.

Згідно п. 1.2 Договору, постачальник передає покупцю в період з 01.01.2011 по 31.12.2011 природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 150 232 тис. куб.м., в тому числі по місяцях.

Відповідно до п. 3.1 Договору, ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 2 957,93 грн.

Оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі по 34 % від вартості запланованих місячних обсягів проводяться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплата у розмірі по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за спожитий природний газ з урахуванням вартості транспортування територією України здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу (за звітний місяць) до 5 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

При не виконанні вимог передбачених в п. 4.1 Договору, постачальник має право обмежити або припинити постачання газу покупцеві (п. 4.2 Договору).

У платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання, призначення платежу. За наявності заборгованості за цим Договором постачальник зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за спожитий газ, поставлений в минулі періоди за цим Договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу (п. 4.3).

Згідно п. 4.4 Договору, кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості по даному Договору.

Строк поставки газу з 01.01.2011 по 31.12.2011 включно, згідно п. 5.1 Договору.

Пунктом 10.1 Договору, договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін і скріплення печатками сторін та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.01.2011, і діє в частині поставки газу до 31.12.2011 включно, а в частині розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 27.12.2010 сторони погодили, що до сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2 561,64 грн., крім того ПДВ - 20 %, всього з ПДВ - 3 073, 97 грн.

Додатковою угодою №2 від 04.04.2011, сторони домовились, що з 01.04.2011 до сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2 863,96 грн., крім того ПДВ - 20 %, всього з ПДВ - 3 436,75 грн.

Додатковою угодою №3 від 11.07.2011, сторони погодили, що з 01.07.2011 до сплати за 1000 куб.м. природного газу з 3 368,97 грн., крім того ПДВ - 20 %, всього - з ПДВ - 4 042,76 грн.

Додатковою угодою №5 від 03.10.2011 до Договору, сторони погодили вважати договір №06/10-2831 від 20.12.2010 припиненим в частині поставки природного газу з 01.10.2011.

З банківських виписок, вбачається, що позивач здійснив оплату за природний газ поставлений з січня по серпень 2011 року у розмірі 257 628 843,66 грн., при цьому, що фактично поставлено газу відповідачем на меншу суму, тобто позивач перерахував на 27 226 867,39 грн. більше ніж отримав природного газу.

Таким чином, мала місце переплата у розмірі 27 226 867,39 грн.

Договір в частині поставки газу припинив свою дію в частині поставки природного газу з 01.10.2011, тобто в цій частині - закінчився.

Крім того, до матеріалів справи доданий акт звірки розрахунків, який підписаний обома сторонами та відповідно до якого станом на 30.09.2011 сальдо на користь позивача становить 27 226 867,39 грн. Тобто, даний акт звірки підтверджує факт наявності здійснення позивачем переплати за договором в сумі 27 226 867,39 грн.

При цьому, судом встановлено, що відповідач повернув за період з 22.02.2012 по 31.03.2015 позивачу вказану суму переплати за договором №06/10-2831 на загальну суму 27 226 867,39 грн., відповідно до платіжних доручень: №3806 від 03.03.2012, № 3861 від 15.03.2012, №3865 від 16.03.2012, №3870 від 19.03.2012, №3893 від 20.03.2012, №3896 від 21.03.2012.

Позивач підтримав позовні вимоги та в порядку ст. 693 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 3 % річних - 660 838,37 грн., інфляційні втрати - 578 907,47 грн., штраф - 2 178 149,39 грн.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

При цьому суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 9 липня 2002 року по справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

У свою чергу, у відповідності з положеннями ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Враховуючи, що попередня оплата проведена, а газ не поставлений, відповідно до положень ч. 1 ст. 693 ЦК України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його.

Сума переплати у розмірі 27 226 867,39 грн. повернула відповідачем, та позивач на вказану суму нарахував інфляційні та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Однак, такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки стягнення суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу із застосуванням права передбаченого ч. 2 ст. 693 ЦК України, не вважається грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України, а тому на вказану суму не може нараховуватись інфляційні та 3 % річних.

За порушення своїх зобов'язань продавець несе відповідальність передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.10.2013 №5011-42/13539-2012.

Частиною 1 ст. 111-28 ГПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За не виконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність визначену розділом сім Договору.

Отже, позовні вимоги в частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, задоволенню не підлягають.

У разі не виконання або не своєчасного виконання зобов'язань щодо обсягів поставки газу за умови належного виконання покупцем п. 4.1 Договору та відсутності заборгованості за цим Договором, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 8% від вартості газу, не до поставлений у відповідний період.

Положення цього пункту не застосовуються у разі припинення/обмеження газопостачання відповідно до чинного законодавства та умов цього Договору, а також за відсутності у постачальника необхідних обсягів газу по незалежних від нього причинах (зниження обсягу поставок газу з боку Російської Федерації, тощо).

Вимоги про стягнення штрафу на підставі п. 7.2 договору задоволенню не підлягають, оскільки внаслідок прострочення позивачем оплати за договором (п. 4.1 договору), що підтверджується матеріалами справи, відповідач правомірно обмежив йому постачання природного газу (п. 4.2 договору).

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, позовні вимоги про стягнення 3 417 895 ,23 грн. не підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 26.03.2015.

Головуючий суддя М.Є. Літвінова

Судді В.П. Босий

Р.Б. Сташків