РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015Справа №910/2530/15-г

За позовом Державної установи «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України»

до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

про стягнення 107 069,84 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Баранець В.А. - представник за довіреністю № 12-08/01 від 12.01.2015

від відповідача Сіренко А.М.- представник за довіреністю № 933 від 24.02.2015

В судовому засіданні 18.03.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державної установи «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» про стягнення з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця заборгованості у розмірі 107 069,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.07.2014 р. між сторонами було укладено договір про надання платних послуг № 0304/2014/04-С (за обліком відповідача № ПЗ/Л-141685/НЮ), за яким позивач зобов'язався надавати послуги у сфері лабораторного контролю, а саме проведення лабораторно-інструментальні дослідження для атестації вагонів, а відповідач - оплатити вказані роботи. За доводами позивача Державна установа «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» належним чином виконала зобов'язання за договором та надала послуги відповідачу на суму 98 750,45 грн, що підтверджується актом виконаних робіт від 31.07.2014 р., підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленні печатками. Проте, відповідачем не здійснено оплати за вказані послуги у повному обсязі, у зв'язку з чим виник борг на суму 98 750,45 грн. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 852,23 грн та пені у розмірі 7 467,16 грн за невиконання договірних зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2530/15-г за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 18.03.2015.

У судове засідання 18.03.2015 з'явилися представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, відповідно до якої проти позову заперечував з наступних підстав. Так за доводами відповідача, позивачем не надано належних доказів надання послуг, згідно з договором, оскільки акт виконаних робіт складений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема не містить дату та місце складання. Крім цього, відповідач зазначає, що листом № 1973 від 30.09.2014 р. повідомив позивача, що Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» реорганізовується шляхом злиття, відповідно до ст. 104 ЦК України. А тому, згідно зі ст.. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» всі кредитні зобов'язання Південно-західної залізниці по всім кредитним договором обов'язково будуть включені до передавального балансу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

25 липня 2014 року між Державною установою «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» (надалі - виконавець, позивач) та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця (надалі - замовник, відповідач) було укладено договір № 0304/2014/04-С (ПЗ/Л-141685/НЮ) про надання платних послуг (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець за заявками замовника зобов'язується надати послуги у сфері лабораторного контролю, а саме провести лабораторно-інструментальні дослідження для атестації вагонів (106 вагонів).

Згідно з п 1.2. договору об'єм та зміст послуг визначається калькуляцією (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами затверджено додаток № 1 до договору, яким визначено наступний обсяг робіт: п. 226 визначення швидкості руху повітря, вологості повітря або температури повітря в житлових та виробничих приміщеннях; п. 227 визначення рівня освітлення, яскравості або блискучості поверхні на загальну суму 98 750,45 грн.

Відповідно до п. 2.1.2. договору замовник зобов'язався оплатити послуги виконавця в розмірі та в терміни, передбачені розділом 3 даного договору.

Згідно з п.п. 3.1., 3.4. договору за надання послуг, які вказані в п. 1 даного договору замовник перераховує виконавцю кошти в сумі 98 750,45 грн в т.ч. ПДВ. Кошти перераховуються на розрахунковий рахунок виконавця згідно з наданим рахунком-фактурою та проводиться не пізніше ніж через 15 днів після отримання рахунку-фактури.

По закінченню надання послуг виконавець надає замовнику акт наданих послуг. Замовник протягом 3-х днів з дня одержання акту надання послуг повинен направити виконавцю підписаний акт або вмотивовану відмову від його підписання (п.п. 4.1., 4.2. договору).

За доводами позивача, виконавець належним чином виконав зобов'язання за договором та надав послуги відповідачу на суму 98 750,45 грн, що підтверджується актом виконаних робіт від 31.07.2014 р., підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленні печатками. Позивачем також виставлений рахунок-фактура № 826 від 29.07.2014 р. на суму 98 750,45 грн. Проте, відповідачем не здійснено оплати за вказані послуги у повному обсязі, у зв'язку з чим виник борг на суму 98 750,45 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою договір № 0304/2014/04-С (за обліком відповідача № ПЗ/Л-141685/НЮ) від 25.07.2014 р. є договором про надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як було встановлено судом, умовами договору та додатком № 1 до договору визначено види робіт та порядок і строки їх оплати. Матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг згідно з договором та затвердженій сторонами калькуляції на загальну суму 98 750,45 грн. Вказані послуги (роботи) прийняті відповідачеві без зауважень, що підтверджується актом виконаних робіт від 31.07.2014 р., підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленні печатками.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

З метою досудового врегулювання спору позивачем направлялися претензії щодо погашення заборгованості в т.ч. за спірним договором, які залишені без реагування.

Факт отримання рахунку-фактури № 826 від 29.07.2014 відповідачем не заперечується.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п 3.4. договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за надані позивачем послуги за договором на момент розгляду справи настав.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки факт надання послуг позивачем відповідачу підтверджується матеріалами справи, встановлений строк остаточного розрахунку сплинув, а доказів оплати таких послуг у повному обсязі суду не надано, позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу підлягає задоволенню у розмірі 98 750,45 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 7 467,16 грн та 3% річних у розмірі 852,23 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за договором не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною першою ст. 229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.5.3. договору у випадку прострочення замовником платежів по даному договору він сплачує виконавцю пеню у сумі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на той період.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перерахунок розміру пені та 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, у зв'язку з чим суд зазначає наступне. Судом встановлено, що розмір пені та 3% річних становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягають суми у розмірі, заявленому позивачем 7 467,16 грн - пеня та 852,23 грн - 3% річних.

Твердження відповідача про невідповідність актів виконаних робіт вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» відхиляється господарським судом з огляду на підписання обома сторонами даного акту, що є обставиною, яка свідчить про виконання робіт відповідно до умов договору (п4.1. договору).

Крім цього, що у п.10 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/114/1527.01.2015 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» зазначено, що невідповідність актів здачі-приймання робіт (послуг) вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є підставою для відмови у стягненні заборгованості у зв'язку з невиконанням договору, пені та 3% річних з посиланням на недоведеність фактів надання послуг згідно з умовами договору (постанова від 21.10.2014 № 908/717/13-г).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що замовник в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку по оплаті наданих послуг не виконав, станом на час прийняття судового рішення заборгованість не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (01034, м. Київ, вул.. Лисенка, буд.6, ідентифікаційний код 04713033 ) на користь Державної установи «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» (03049, м. Київ, вул. Фурманова, буд. 3/8, ідентифікаційний код 38513502) заборгованості у розмірі 98 750 (дев'яносто вісім тисяч сімсот п'ятдесят) грн 45 коп.; 3% річних у розмірі 852 (вісімсот п'ятдесят дві) грн 23 коп.; пеню у розмірі 7 467 (сім тисяч чотириста шістдесят сім) грн 16 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 141 (дві тисячі сто сорок одну) грн 40 коп.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.