КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р. Справа№ 911/4376/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Грищенко О.М. - представник за довіреністю від 02.06.2014 року;

від відповідачів: 1) не з'явились;

2) не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року

у справі № 911/4376/14 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»

2) Сілянського (фермерського) господарства «Віра»

про стягнення 6 381, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та Селянського (фермерського) господарства «Віра» про стягнення 6 381,00 грн., з яких: 1 584, 06 грн. пені, 2 784, 08 грн. штрафу, 513, 52 грн. інфляційних втрат та 1 499, 34 грн. 28% річних, нарахованих внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за договором № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що строк позовної давності переривався, а отже позовна заява у даній справі не була подана після спливу строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А. та призначено до розгляду на 10.02.2015 року.

У судове засідання 10.02.2015 року представники сторін не з'явились, про поважні причини неявки не повідомили.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року відкладено розгляд справи до 10.03.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2015 року підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив суд її задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання 10.03.2015 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце судового засідання були повідомленні належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 08.05.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі» (надалі - продавець) та Селянським (фермерським) господарством «Віра» (надалі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки № 31 (надалі - договір купівлі-продажу), згідно п.п. 1.1, 1.3 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця сільськогосподарську техніку. Загальна вартість договору становить 267250,00 грн. - еквівалент 25000,00 EUR на момент укладення та підписання даного договору.

Відповідно до п. 3.3 договору купівлі-продажу, покупець зобов'язаний провести оплату за товар в сумі 267 250,00 грн. наступним чином: оплатити 5% вартості товару в сумі 13 362, 50 грн. від загальної вартості товару до 15.05.2009 року; оплатити 50% вартості товару в сумі 133 625, 00 грн. від загальної вартості товару до 21.08.2009 року; оплатити 45% вартості товару в сумі 120 262, 50 грн. від загальної вартості товару до 20.11.2009 року.

Згідно із додатком № 2 до договору купівлі-продажу, сторони визначили назву товару - причіпний обприскувач ТВР 24 GASPARDO, кількість - 1 шт., вартість товару 267250,00 грн., термін поставки товару - до 09.05.2009 р. (після виконання п. 3.3 договору), базис поставки товару - склад продавця, офіційний курс гривні до EUR - 10,6900000, вартість товару в EUR - 25000,00.

Відповідно до п. 2.2 договору сторони встановлюють, що протягом терміну дії договору, грошові зобов'язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях. Сума у гривнях, що підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобов'язань по договору визначається шляхом множення грошового еквіваленту вартості товару, вказаного в додатку № 2, на офіційний курс гривні до валюти еквіваленту, який буде встановлений УМВБ на день фактичної оплати вартості товару покупцем.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі техніки від 08.05.2009 року, видаткової накладної № ТЕ-0000123 від 08.05.2009 року та довіреності серії ЯОЯ № 939524 від 08.05.2009 року, ТОВ «Технік Енерджі» свої зобов'язання за договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки № 31 від 08.05.2009 року виконав в повному обсязі, поставивши відповідачу товар на суму 267 250, 00 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, за отриманий товар розрахувався частково в сумі 151 987, 50 грн., що підтверджується банківськими виписками від 09.06.2009 року на суму 13 362, 50 грн., від 03.08.2009 року на суму 20 000, 00 грн., від 05.08.2009 року на суму 20 000, 00 грн., від 25.09.2009 року на суму 93 625, 00 грн., від 17.12.2009 року на суму 5 000, 00 грн.

У зв'язку із зазначеним, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 16.03.2010 року у справі № 16/24 за позовом ТОВ «Технік Енерджі» до Сільського (фермерського) господарства «Віра» стягнуто з останнього заборгованість у сумі 115 262, 50 грн. заборгованості, 5 705, 08 грн. пені, 7 703, 89 грн. - 28% річних, 3 157, 09 грн. збитків від інфляції та 80 175, 00 грн. штрафу.

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області від 30.10.2013 року у справі № 911/3488/13 за позовом ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та Селянського (фермерського) господарства «Віра» встановлено, що за період із 29 березня 2010 року до 24 вересня 2010 року, СФГ «Віра» повністю погасило заборгованість згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 року, що підтверджується банківською випискою від 30 березня 2010 року на суму 5000,00 грн.; банківською випискою від 13 квітня 2010 року на суму 5000,00 грн.; банківською випискою від 02 серпня 2010 року на суму 30417,33 грн.; банківською випискою від 24 вересня 2010 року на суму 74845,17 грн.

Таким чином, зобов'язання належним чином та у повному обсязі СФГ «Віра» перед ТОВ «Технік Енерджі» згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08 травня 2009 року було виконано 24 вересня 2010 року.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Доказів скасування рішення Господарського суду Київської області від 30.10.2013 року у справі № 911/3488/13 не надано.

Таким чином, факт виконання відповідачем 2 зобов'язання щодо оплати товару у повному обсязі 24.09.2010 року є встановленим та не підлягає доведенню при розгляді даної справи.

Водночас, колегією суддів встановлено, що 24.01.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі» та Фізичною особою - підприємцем Грищенком О.М. було укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) № 1-ТЕ, відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 2.2 якої, первісний кредитор (ТОВ «Технік Енерджі») відступає новому кредитору (ФОП Грищенку О.М.) право вимоги виконання фермерським господарством «Віра» зобов'язання, набутого первісним кредитором на підставі договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р., а новий кредитор компенсує вартість переданого зобов'язання відповідно до умов даної угоди. Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить 32 149, 96 грн. Первісний кредитор повідомляє, а новий кредитор погоджує те, що сума, вказана у п. 2.1, що відступається згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р., є загальною сумою (розміром) штрафних санкцій (пені, 28% річних, інфляційних втрат), котрі нараховані ТОВ «Технік Енерджі» відповідно до умов та норм чинного законодавства України.

Згідно з п. 4.1 вказаної угоди, первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору оригінали та/або копії документів, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору.

31.01.2011 року ТОВ «Технік Енерджі» та ФОП Грищенком О.М. підписано додаткову угоду від 31.01.2011 р. № 1 до угоди про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 24.01.2011 року № 1-ТЕ, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.1. у наступній редакції: "1.1 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання СФГ «Віра» зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, 28% річних, інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р., у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р.".

Колегією суддів встановлено, що на виконання п. 4.1 угоди про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 24.01.2011 р. № 1-ТЕ, ТОВ «Технік Енерджі» передало, а ФОП Грищенко О.М. прийняв документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору, що підтверджується актом прийому-передачі документів б/н від 24.01.2011 р.

При цьому, 02.07.2012 року між ФОП Грищенком О.М. та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 2.2 якої, первісний кредитор (ФОП Грищенко О.М.) відступає новому кредитору (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») право вимоги виконання фермерським господарством "Віра" зобов'язання щодо сплати розміру пені, 28% річних, інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р. Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить 32 149, 96 грн. Первісний кредитор повідомляє, а новий кредитор погоджує те, що сума, вказана у п. 2.1, що відступається згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р., є загальною сумою (розміром) штрафних санкцій (пені, 28% річних, інфляційних втрат), котрі нараховані ТОВ «Технік Енерджі» відповідно до умов та норм чинного законодавства України за період з 16.02.2010 р. до 23.09.2010 р.

Згідно з п. 4.1 угоди про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору оригінали та/або копії документів, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору. Передача оригіналів та/ або копій документів оформлюється актом приймання-передачі.

11.03.2013 року ФОП Грищенком О.М. та позивачем було підписано додаткову угоду від 11.03.2013 р. № 1 до угоди про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 у наступній редакції: "1.1 Первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання фермерським господарством «Віра» зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, 28% річних, інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору №31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р., у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р.".

На виконання п. 4.1 угоди про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, ФОП Грищенко О.М. передав, а позивач прийняв документи, що підтверджують права вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору, що підтверджується актом прийому-передачі документів б/н від 02.07.2012 р.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею. 516 визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

01.08.2013 року, на виконання вимог ст. 516 Цивільного кодексу України, ФОП Грищенком О.М. на адресу відповідача-2 надіслано оригінал повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні від 02.07.2012 р., копію угоди про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12 та копію акту прийому-передачі документів від 02.07.2012 р., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 01.08.2013 р. та фіскальним чеком від 01.08.2013 р. № 8437.

До того ж, колегією суддів встановлено, що 21.08.2012 року між ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (надалі - поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (надалі - кредитор) укладено договір поруки № 21-08-2012-58 (наддал - договір поруки), згідно п. 1.1 якого у відповідності до цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку фермерським господарством «Віра» щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (дооцінка вартості товару, курсова різниця) у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору купівлі-продажу та угоди, передбаченими ст. 2 цього договору.

Пунктом 2.1 договору поруки визначено, що під основним договором в цьому договорі розуміють угоду № 82/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р., укладену згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки, відповідальність поручителя перед кредитором обмежується частковою сплатою суми заборгованості (дооцінка вартості товару, курсова різниця) у розмірі 11 457, 64 грн.

Договором поруки у п. 4.1 встановлено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

02.07.2014 року ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення 11 457, 64 грн. вартості дооцінки товару (курсової різниці) за здійсненими СФГ «Віра» частковими оплатами основного боргу, а саме - 09.06.2009 р. у сумі 13 362, 50 грн., 03.08.2009 р. у сумі 20 000, 00 грн., 05.08.2009 р. у сумі 20 000, 00 грн., 25.09.2009 р. у сумі 93 625, 00 грн., 17.12.2009 р. у сумі 5 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.07.2014 року у справі № 911/2693/14 стягнуто солідарно з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та Фермерського господарства «Віра» на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» заборгованість за договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08 травня 2009 року № 31, на підставі договору поруки №21-08-2012-58 від 21 серпня 2012 року у вигляді дооцінки вартості товару у сумі 11 457, 64 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Доказів скасування рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2014 року у справі № 911/2693/14 не надано.

Таким чином, факт неналежного виконання відповідачем 2 зобов'язань за договором купівлі-продажу з оплати дооцінки поставного товару є встановленим та не підлягає доведенню при розгляді даної справи.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач просив стягнути з відповідачів штраф, пеню, 28% річних та збитки від інфляції у зв'язку із несвоєчасною оплатою суми дооцінки товару.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктами 7.2 та 7.3 договору № 31 від 08.05.2009 року передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання даного договору. Крім цього, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором, здійснюється протягом 5 років.

У відповідності із зазначеним вище п. 7.4 договору покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь продавця штраф в розмірі 30% від загальної вартості договору.

Виходячи з аналізу зазначених пунктів договорів, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що сторони передбачили більш тривалий строк для нарахування пені за порушення виконання договірних зобов'язань, ніж це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що з огляду на викладене, розмір штрафу, визначений позивачем у розрахунку, в сумі 3 437, 29 грн. на суму 11 457, 64 грн., є обґрунтованим та арифметично вірним.

Водночас, заявлений до стягнення позивачем з відповідача 2 у прохальній частині позовної заяви штраф становить 2 784, 08 грн.

Розмір пені, визначений позивачем, згідно наведеного у позові розрахунку, становить 9353,77 грн. за загальний період з 09.06.2009 р. до 23.09.2014 р., є обґрунтованим та арифметично вірним.

Водночас, заявлена до стягнення позивачем у прохальній частині позовної заяви пеня становить 1 584, 07 грн.

Крім того, посилаючись на неналежне виконання відповідачем 2 своїх грошових зобов'язань, позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з вересня 2009 року до вересня 2014 року в сумі 3 311, 83 грн., проте у прохальній частині позовної заяви просить суд стягнути з відповідача-2 513, 52 грн. інфляційних втрат. Аналогічно позивачем було нараховано 16 029, 42 грн. 28% річних за період з 09.06.2009 р. до 23.09.2014 р., водночас у прохальній частині позовної заяви він просить суд стягнути з відповідача-2 1499,34 грн. 28% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 7.7 договору № 31 від 08.05.2009 року сторони передбачили, що згідно п. 2 ст. 625 ЦК України у випадку прострочення оплати товару, покупець за користування коштами продавця сплачує на користь останнього 28% річних.

Перевіривши розрахунок позивача 28% річних та збитків від інфляції, колегія суддів приходить до висновку, що він є обґрунтованим.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що 21.08.2012 року між ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (кредитор) укладено договір поруки № 21-08-2012-83 (договір поруки), згідно п. 1.1 якого у відповідності до цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку фермерським господарством «Віра» щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру пені у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору купівлі-продажу та угоди, передбаченими ст. 2 цього договору.

Пунктом 2.1 договору поруки визначено, що під основним договором в цьому договорі розуміють угоду № 82/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р., укладену згідно договору № 31 купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 08.05.2009 р.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки, відповідальність поручителя перед кредитором обмежується частковою сплатою суми пені в розмірі 1000,00 грн.

Договором поруки у п. 4.1 встановлено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, відповідач 1 та відповідач 2 є солідарними боржниками щодо виконання зобов'язання по сплаті розміру заборгованості у вигляді пені за договором купівлі-продажу в межах 1000,00 грн.

Водночас, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем 2 була подана заява про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.).

Згідно із п. 7.3 договору купівлі-продажу, сторони передбачили, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання даного договору.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, порядок обчислення позовної давності в силу вимог ч. 2 ст. 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Як слідує з наведеного вище п. 7.3 договору, сторони фактично змінили порядок обчислення позовної давності, встановивши початок її перебігу в момент підписання договору.

Відтак колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що умови п. 7.3 договору в частині встановлення п'ятирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій з моменту підписання договору є такими, що суперечать наведеними вище приписам законодавства, і, відповідно, не підлягають застосуванню судом.

Таким чином, як зазначалося вище щодо вимог про стягнення пені та штрафу застосовується річний строк позовної давності, а до вимог про стягнення 28% річних та збитків від інфляції - три роки.

Як зазначалося вище, відповідач 2 повинен був перерахувати вартість товару згідно офіційного курсу в день фактичної оплати товару, а отже прострочення оплати дооцінки товару у останнього виникло 10.06.2009 року, 04.08.2009 року, 06.08.2009 року, 26.09.2009 року та 18.12.2009 року відповідно.

Враховуючи зазначене, річний строк позовної давності щодо стягнення пені та штрафу сплив 10.06.2010 року, 04.08.2010 року, 06.08.2010 року, 26.09.2010 року та 18.12.2010 року, а трирічний строк щодо стягнення збитків від інфляції та 28% річних - 10.06.2012 року, 04.08.2012 року, 06.08.2012 року, 26.09.2012 року та 18.12.2012. року

Звертаючись до апеляційного суду, апелянт зазначає, що строк позовної давності неодноразово переривався, що підтверджується оплатами заборгованості відповідача 2, остання з яких була 24.09.2010 року та пред'явленнями до відповідача 2 позовів.

Так, згідно з приписами статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (ч. 2 пп. 4.4.1 п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р.).

Водночас, колегія суддів наголошує, що оплата відповідачем 2 заборгованості стягненої з нього на підставі рішень суду, не може вважатися дією щодо визнання останнім свого боргу.

Щодо пред'явлення до боржника позовів, то колегія суддів зазначає, що коли пред'явлено позов щодо частини вимоги (боргу), право на яку має позивач, перебіг позовної давності щодо цієї частини переривається і починає спливати заново. Що ж до вимог до інших боржників або до частини боргу, які не охоплюються пред'явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.

Так, позивачем позови про стягнення 3% річних, збитків від інфляції, пені та штрафу за несвоєчасну оплату курсового донарахування не подавалися, а тому колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності не переривався.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що у зв'язку із спливом строку позовної давності, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року у справі № 911/4376/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2014 року у справі № 911/4376/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/4376/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко