ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" березня 2015 р.Справа № 916/104/15-г

За позовом Публічне акціонерне товариство "ЕЛЕКТРОТЕХНОЛОГІЯ";

до відповідача Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" в особі, якою є Відділення №309 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" у м.Запоріжжі;

про стягнення 43795,94грн.

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: Гретченко О.Л. - за дорученням;

Від відповідача: - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ: 12 січня 2015р. за вх. №109/15 Публічне акціонерне товариство "ЕЛЕКТРОТЕХНОЛОГІЯ" (далі - позивач, Клієнт) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (далі - відповідач, Банк) про стягнення за договором №33 (у національній валюті) від 01.12.2010 року суми основного боргу у розмірі 41 533,94 року, та 1200 гривень.

Позивач на позовних вимогах наполягає, в обгрунтування чого посилається на невиконання Відповідачем умов договору банківського рахунку №33 (у національній валюті) від 01.12.2010р..

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про поважність причин відсутності не повідомив, витребувані документи не надав, у зв'язку з чим, справа розглядається на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними документами.

У судовому засіданні від 16.03.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

1 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "ЕЛЕКТРОТЕХНОЛОГІЯ" та Публічним акціонерним товариством "ІМЕКСБАНК" від імені якого діє відділення №309 АТ "ІМЕКСБАНК" у місті Запоріжжя, укладено договір банківського рахунку №33 (у національній валюті), (далі - Договір), щодо відкриття Банком Клієнту поточного рахунку №0008 та зобов'язання приймати та зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження останнього щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком в межах, встановлених операційним часом Банку.

Відповідно до п.9.1 Договору він укладений на невизначений строк та набуває чинності з дня його підписання.

Договір підписаний обома сторонами без зауважень і заперечень та скріплені печатками підприємств.

Приписами ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно п.1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.2.2.1 Договору Клієнта має право самостійно розпоряджатися коштами на рахунку, керуючись вимогами чинного законодавства. Обмеження права Клієнта розпорядження рахунком можливо за рішенням суду, а також у інших випадках, встановлених законом.

Згідно п. 2.2.2 Договору Клієнт має право надавати Банку розпорядження щодо використання коштів на рахунку, отримувати виписки по рахунку та іншу кореспонденцію по здійсненим Клієнтом операціям у Банку, а п. 2.2.7 Договору передбачено, що Клієнт має право давати доручення на списання коштів зі свого рахунку, використовуючи такі види платіжних інструментів як платіжне доручення та акредитив.

Разом з тим, п.п.7.3-7.5 Договору передбачають, що Договір розривається за заявою клієнта у будь-який час, у разі чого рахунок закривається за умови сплати Банку комісійної винагороди за закриття рахунку, при чому залишок грошових коштів на рахунку видається Клієнту готівкою або за його вказівкою перераховується на інший рахунок у строки та в порядку, встановленими банківськими правилами.

Так, позивач звернувся до відповідача із заявою про закриття поточного рахунку №255 від 18.12.2014р. (далі - Заява, а.с.26), у якій просить перерахувати кошти з рахунку згідно платіжного доручення №2417 від 16.12.2014р. (а.с.17), що додане до цієї заяви, розірвати Договір, закрити поточний рахунок, та у зв'язку з чим стягнути на користь Банку комісійну винагороду за закриття рахунку відповідно до умов Договору.

Пунктами 2.3.3 та 2.3.4 Договору передбачено, що Банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції відповідно до діючого законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України, приймати та виконувати протягом операційного часу розрахунково-касові документи Клієнта, після операційного часу приймати розрахункові документи та виконувати доручення Клієнта згідно умов п.2.1.15, відповідно до якого якщо розрахунковий документ надійшов до банку після операційного часу банк має право виконати доручення Клієнта, що міститься в цьому документі, не пізніше наступного операційного дня.

Крім того, між позивачем та відповідачем 01.12.2010р. був укладений договір №6 про надання послуг по системі «КЛІЄН-БАНК». Згідно п. 1.1. договору Банк здійснює встановлення, налагодження, навчання роботи з програмно-технологічним комплексом «КЛІЄНТ-БАНК», забезпечує оперативний доступ до рахунку. Договору банківського рахунку №33 від 01.12.2010р., видалене формування і відправку електронних платіжних документів, отримання виписки по рахунку.

На виконання вказаних умов договору позивач по системі «КЛІЄНТ-БАНК» надіслав платіжні доручення №47 від 27.10.14р на суму 483,94 грн. (ТМ «Мальт); №48 від 27.10.14р на суму 6 300.00 грн. (ГОВ «Кимет-Трейд); №50 від 08.11.14р на суму 1 200,00 грн. (Єдиний соц. внесок); №51 від 10.11.14р на суму 7 000,00 грн. (ПДВ); №52 від 10.11.14р на суму 3 500,00 грн. (ПФ список 1); №57 від 17.11.14р на суму 8 050,00 грн. (ПФ список 2); №58 від 19.11.14р на суму 15 000,00 грн. (ПДВ за 10.2014р.), а відповідачем вказані платіжні доручення проведені не були, система «КЛІЄНТ-БАНК» повернула платіжні доручення з кодом помилки - « 2000 - документ не прийнятий, помилка обробки».

Як зазначив позивач у судовому засіданні, зазначив, що повернення системою «КЛІЄНТ-БАНК» платіжних доручень без об'єктивних підстав (лише з метою ухилення від перерахування коштів), представником позивача до відділення №309 АТ « ІМЕКСБАНК » у м. Запоріжжі особисто передані зазначені вище платіжні доручення для належного виконання Банком своїх зобов'язань. Проте, працівник відділення №309 відмовився надати підтверджуючи документи або зробити відмітку про отримання платіжних доручень.

Відповідач не виконав взяті зобов'язання за договором договір банківського рахунку №33 та за договором №6 про надання послуг по системі «КЛІЄН-БАНК» щодо здійснення банківських операцій на загальну суму 41 533,94 гривень.

Крім того позивачем за неналежне виконання умов вказаних договорів відповідачу була нарахована пеня , що складає - 1062,36 гривень станом на 16.12.2014р.

Також позивача зазначив, що за платіжними дорученнями №51 від 10.11.14р на суму 7 000,00 грн. (ПДВ) та №58 від 19.11.14р на суму 15 000,00 грн. (ПДВ за 10.2014р.) доручало Банку здійснити перерахування відповідних податків, проте, перерахування податків не відбулось у зв'язку з невиконанням Банком своїх зобов'язань та вимог законодавства.

Статтею 125 ПК України встановлено, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, на думку позивача, не перерахування Банком коштів ПАТ «Електротехнологія» по сплаті податку призвело до наслідків, а саме до притягнення до відповідальності у вигляді штрафу. Нарахування штрафу відбувається в автоматичному режимі на підставі закону. У зв'язку з наведеним позивач вважає можливим заявити до стягнення також 10% від не перерахованих банком сум спрямованих на сплату податків, а саме: 700,00 грн. - за платіжними дорученнями №51 від 10.11.14р на суму 7 000 грн. (ПДВ); та 1 500,00 грн. за платіжними дорученнями №58 від 19.11.14р на суму 15 000 грн. (ПДВ за 10.2014р.), загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача складає 1 200 гривень.

У звязку з неналежним виконанням договірних зобов'язань позивач був вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 41 533,94 гривень, 1062 гривень пені та 1200 гривень штрафу.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст. 193 ГК України).

Такі ж самі положення містяться й у ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, за якими зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до п.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивачем згідно поштового відправлення від 02.12.2014 року було надіслано рекомендованим листом на адресу відповідача лише платіжні доручення №55, №56, №57 та №58 на загальну суму 33 550 гривень, з яких відповідач здійснив банків ку операцію щодо перерахування коштів на суму 4400 гривень - 10 грудня 2014 року, 742 гривень - 15 грудня 2014 року, 1570 гривень - 24 грудня 2014 року, всього на суму 6 712 гривень, решта платіжних доручень відповідачем не проведена 26 838 гривень, які і підлягають стягненню з відповідача.

Дослідивши обставини спору, судом встановлено факт неналежного виконання Публічним акціонерним товариством "ІМЕКСБАНК" прийнятих на себе зобов'язань за умовами Договору, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 1062 гривни, з огляду на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) як порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до приписів ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно п.п.1, 2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. А відповідно до ч.2 т.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (ч.1 ст. 231 Господарського кодексу України). А право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що за несвоєчасне чи неналежне виконання розпорядження Клієнта щодо перерахування його коштів Банк сплачує Клієнту пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно або неналежно списаної суми платежу за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив відповідачу платіжні доручення №55, №56, №57 та №58 - 2 грудня 2014 року та перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування відповідачу пені та приходить висновку про його невідповідність обставинам справи, оскільки платіжні доручення були направленні рекомендованим листом та доказів отримання відповідачем зазначених платіжних доручень позивачем до суду не надано тому враховуючи поштовий перебіг до 7 днів початком нарахування є 10 грудня 2014 року та до зазначеної позивачем дати тобто до 16 грудня 2014 року розмір пені складає 154, 42 гривень, які підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення шкоди в сумі 1200 гривень, суд зазначає наступне, позивачем належним чином не доведено шкоду, не надано до матеріалів справи сплату понесеної шкоди, крім того необґрунтовано нормами чинного законодавства таму у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача шкоди слід відмовити.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Під час розгляду справи Відповідачем не надано доказів виконання умов договору щодо несвоєчасного виконання грошових зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача в межах задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (65039, м. Одеса, пр-т Гагаріна, 12-а, ідентифікаційний код 20971504) на користь Публічного акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОТЕХНОЛОГІЯ" (69065 м. Запоріжжя, вул..Електрозаводська, 3, ) основний борг у розмірі 26 838 (двадцять шість тисяч вісімсот п'ятдесят вісім) гривень, пеня в сумі - 154 (сто п'ятдесят чотири) гривни 42 копійки, судовий збір в сумі 1 000 гривень (ода тисяча ) гривень.

3. В решті вимоги відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 березня 2015 р.

Суддя Г.І. Гуляк