ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.03.2015 Справа № 920/250/15

Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/250/15

за позовом Прокурора м. Суми в інтересах держави

до відповідачів:

1) Сумської міської ради, м. Суми,

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Суми

про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту

за участю представників:

позивача (прокурора) - Циганенко Б. М.,

відповідачів - 1. Кузченко Т. М. за довіреністю № 2597/02.02.02-17 від 26.12.2014р.,

2. не з'явився.

Суть спору: прокурор у своїй позовній заяві в інтересах держави просить суд визнати недійсним договір № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладений 01.03.2012 року між Сумською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Перший відповідач надав відзив на позовну заяву № 156-15/05-01Г від 10.03.2015 року, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі посилаючись на те, що укладення оспорюваного договору особистого строкового сервітуту передбачено Правилами розміщення та утримання тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території міста Суми, затвердженими рішенням Сумської міської ради № 3350-МР від 23.12.2009 року, що діяли на момент укладення між відповідачами у справі зазначеного договору. На підставі зазначеного нормативно-правового акту рішенням Сумської міської ради № 3753-МР від 12.05.2010 року затверджено Примірний договір про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми.

Рішенням Виконкому Сумської міської ради від 06.09.2011 року № 588 другому відповідачеві надано дозвіл на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності терміном на 5 років.

01.03.2012 року між відповідачами укладено договір № 041/12 особистого строкового сервітуту для провадження підприємницької діяльності.

Також у своєму відзиві, перший відповідач зазначає, що відповідно до пункту 3.1 договору, за користуванням особистим строковим сервітутом «Сервітуарій» сплачує «Власнику» річну плату в розмірі 12 відсотків від грошової (нормативної) оцінки земельної ділянки (території), яка визначається управлінням Держкомзему у м. Суми Сумської області для кожного календарного року.

Рішенням Сумської міської ради від 24.06.2009 року № 2763-МР «Про затвердження розмірів відсотків від грошової оцінки землі, що застосовується для обчислення орендної плати за користування земельними ділянками на території м. Суми» (зі змінами) затверджено розміри відсотків від нормативно грошової оцінки землі, що застосовуються для обчислення орендної плати за оренду земельних ділянок на території м. Суми. Пунктом 7 додатку до вказаного рішення встановлено розміри відсотків від грошової оцінки землі, що застосовуються для обчислення орендної плати за користування земельними ділянками для комерційного використання. Підпунктом 7.9 пункту 7 додатку до вказаного рішення визначено, що розмір відсотків від грошової оцінки землі для розміщення кіосків, павільйонів, міні-магазинів складає, 5,0%.

Таким чином, представник першого відповідача, зазначає, що договір особистого строкового сервітуту для користування місцем для розташування тимчасової споруди є економічно вигіднішим для Сумської міської ради, оскільки плата до бюджету надходить більша, ніж у разі укладення договору оренди земельної ділянки. Річний розмір плати за спірним договором на 2011 рік - 8504,23 грн. за 110 кв.м. території, а у разі укладення договору оренди земельної ділянки другий відповідач сплачував би до міського бюджету лише 2570,15 грн. за 110 кв.м. земельної ділянки (тобто тієї ж території). Зважаючи на викладене, економічні інтереси держави не порушуються, оскільки перший відповідач своєчасно та в повному обсязі отримує плату за користування земельною ділянкою.

Перший відповідач вважає, що прокурор як позивач не довів в чому полягає порушення інтересів держави укладеним між відповідачами договором особистого строкового сервітуту.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтею 22 ГПК України представник першого відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Другий відповідач подав до суду 06.03.2015 року клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку з відрядженням.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд не визнавав явку представників сторін в судове засідання обов'язковою, а відтак нез'явлення представника другого відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи та вирішенню спору за наявними у справі матеріалами, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м. Суми в інтересах держави звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладений 01.03.2012 року між відповідачами.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту.

06.09.2011 року Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 588 «Про надання дозволів на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми» надано дозвіл ФОП ОСОБА_1 на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності терміном на 5 років.

01.03.2012 року між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем укладено договір № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди у м. Суми (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого перший відповідач (розпорядник території) та другий відповідач (сервітуарій) погодили встановлення особистого строкового сервітуту на територію (об'єкт благоустрою) в м. Суми, на якій буде розміщуватися та використовуватися для провадження підприємницької діяльності група тимчасових споруд (зона відпочинку) площею 110,0 кв.м.

Відповідно до пункту 1.5 договору сторони встановили, що даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Пунктом 2.2 договору визначено, що сервітуарій має право на строкове користування територією міської ради терміном на 5 років.

Зміст договору, матеріали та обставини справи, зміст відзиву першого відповідача на позовну заяву свідчить, що названа в договорі в якості об`єкту особистого строкового сервітуту територія (об`єкт благоустрою) площею 110 кв.м. фактично є земельною ділянкою площею 110 кв.м.

З аналізу норм матеріального права, яким регулюються правовідносини з встановлення сервітуту, вбачається, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом,

На момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту ФОП ОСОБА_1 не була власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою встановлено сервітут за рахунок встановлення обмеження у користуванні іншою земельною ділянкою.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ним Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно частини 1 статті 93 Земельного кодексу України засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, є правом оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Згідно ч. 1 ст. 133 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України сервітут це право користування чужим майном, яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно частиною 2 статті 401 Цивільного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до частини 1 статті 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Стаття 99 Земельного кодексу України передбачає, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів як: право проходу та проїзду на велосипеді: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

Зазначена норма дає чітке розуміння, що для здійснення підприємницької діяльності встановлення земельного сервітуту не є можливим.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 100 Земельного кодексу України визначено, що земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Земельний сервітут виникає тільки після його державної реєстрації шляхом внесення запису до бази даних державного реєстру земель (пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру»).

Вищевказане свідчить про ігнорування Сумською міською радою норм чинного законодавства України при укладанні із суб'єктом господарювання договору про встановлення особистого строкового сервітуту для провадження підприємницької діяльності.

Вказаний договір укладався з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 982 «Про затвердження Порядку розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності», хоча вказана постанова на момент укладення спірного договору втратила свою чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення експертизи містобудівної документації» від 25.05 2011 № 548.

На момент укладення відповідачами договору діяв інший Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом від 21.10.2011 року № 244 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за № 1330/20068, на виконання частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI, яким не передбачено укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди.

Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди у м. Суми від 01.03.2012 року, рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 06.09.2011 року № 588 «Про надання дозволів на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми», на підставі яких був укладений відповідачами зазначений договір, не відповідали чинному законодавству України.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Частиною четвертою зазначеної правової норми визначено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Наказом № 244 від 21.10.2011 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за № 1330/20068 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» на виконання частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що не передбачає укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди.

Таким чином, зміст договору № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди у м. Суми від 01.03.2012 року суперечить чинному на час його укладення законодавству України (цивільному законодавству).

Згідно частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину (договору), згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вищевикладених обставин, недійсний правочин (договір) не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладеного 01.03.2012 року між Сумською міською радою та ФОП ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки зазначений договір укладений першим відповідачем з другим відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства України (частини першої статті 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 1218 грн. покладається на першого відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій першого відповідача щодо укладення з другим відповідачем договору без законних на те підстав та всупереч вимогам статті 19 Конституції України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір № 041/12 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладений 01.03.2012 року між Сумською міською радою (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, Ідентифікаційний код 23823253) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (40000, АДРЕСА_1, Ідентифікаційний код НОМЕР_1).

3. Стягнути з Сумської міської ради (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, Ідентифікаційний код 23823253) в доход державного бюджету (отримувач коштів: УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030001, код отримувача (код ЄДРПОУ): 37970593, код банку отримувача (МФО): 837013, рахунок отримувача: 3002, код класифікації доходів бюджету: 22030001) судовий збір в сумі 1218,00 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.03.2015 року.

Суддя П.І. Левченко