РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015Справа №910/2905/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
про стягнення 116983,48 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.

Представники:

від позивача:Растєгаєва Ю.В. (дов. № 2401 від 29.12.2014) Купрієнко В.І. (дов. № 2399 від 29.12.2014)
від відповідача:Шерега І.П. (дов. № 27-У від 26.12.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача 116983,48 грн. заборгованості, з яких: 83909,39 грн. основний борг, 15103,69 грн. пеня, 5873,66 грн. штраф, 4531,10 грн. інфляційні втрати та 7565,64 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань згідно договору поставки продукції № 206-Л/58-Л від 22.09.2010.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2905/15-г та призначено до розгляду на 26.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2015 враховуючи те, що розгляд справи 26.02.2015 не відбувся у зв'язку зі знаходженням судді Головатюка Л.Д. у відрядженні, розгляд справи призначено на 10.03.2015.

Присутній в судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача, присутній в судовому засіданні, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, у зв'язку з чим позивачем подано відповідну заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

В судовому засіданні 10.03.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засідання складено протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами у справі було укладено договір поставки продукції від 22.09.2010 № 206-Л/58-Л (далі - договір), відповідно до умов якого, позивач - постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором , передати у власність відповідачу - покупцеві металеві вироби (надалі - продукцію), згідно специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити продукцію (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2010 (п. 9.1 договору).

Специфікацією № 1 від 22.09.2010 до договору сторони погодили найменування кількість та вартість товару, що постачається. Загальна сума з ПДВ склала 83909,39 грн.

На виконання умов договору позивач по видатковій накладній № 366 від 30.09.2010, завірена копія якої залучена до матеріалів справи, поставив відповідачу товар на загальну суму 263232,64 грн., а відповідач вказаний товар отримав. Зазначена накладна підписана в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплена печаткою позивача.

Проте відповідач в порушення своїх договірних зобов'язань за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого, за ним утворилась заборгованість в розмірі 83909,39 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач у відзиві стверджує, що положеннями до п. 4.8 договору передбачено, що разом із партією продукції постачальник зобов'язаний передати покупцю, зокрема, рахунок-фактуру на кожну партію продукції, яка відвантажується, однак відповідний рахунок-фактуру щодо оплати товару, поставленого позивачем за договором, відповідачу не наданий.

Разом з цим, суд вважає відзначити, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо здійснення повного розрахунку за поставлений товар, в зв'язку з чим за ним на час розгляду справи рахується заборгованість в розмірі 83909,39 грн. Доказів сплати зазначеного боргу відповідач суду не надав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення 83909,39 грн. заборгованості за поставлений товар є доведеною та обґрунтованою.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, положення п. 3.4 договору, згідно якого покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної продукції, а також, дату накладної, за якими позивачем було здійснено відповідачу поставку товару згідно договору, прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар починається з наступного дня після спливу встановленого 10-денного строку для здійснення оплати, , який також починає свій обрахунок з наступного дня після здійснення поставки товару, тобто останнім днем оплати товару, отриманого за видатковою накладною № 366 від 30.09.2010 є 10.10.2010.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за поставлений за договором товар по видатковій накладній № 366 від 30.09.2010 сплинув до моменту звернення позивача з даним позовом до суду.

З огляду на зазначене, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та посилаючись на ч. 4 ст. 267 ЦК України просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності у даному спорі щодо заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних та з вказаних підстав відмовити в задоволенні позову.

Позивач, в свою чергу, заперечуючи щодо спливу строків позовної давності до вказаних позовних вимог посилається на переривання строку позовної давності, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013, який підписаний у двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплений печатками товариств, згідно якого сальдо на користь позивача станом на 30.09.2013 становить 535632,36 грн. Як зазначає позивач, підписаний з боку відповідача акт звірки взаєморозрахунків свідчить про визнання ним заборгованості за поставлену продукцію по укладеним між сторонами у справі договорам, в тому числі і за договором №206-Л/58-Л від 22.09.2010.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дослідивши зазначений акт звірки взаємних розрахунків між сторонами у справі станом на 30.09.2013, який підписаний у двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплений печатками товариств, згідно якого сальдо на користь позивача станом на 30.09.2013 становить 535632,36 грн. на який позивач посилається як на підставу переривання строку позовної давності та свідчить про визнання відповідачем заборгованості за договором поставки продукції № 206-Л/58-Л від 22.09.2010, суд зазначає, що даний акт не містить жодної вказівки про те, що у ньому зафіксовано стан взаєморозрахунків, зокрема, і сума заборгованості відповідача перед позивачем саме за договором поставки продукції № 206-Л/58-Л від 22.09.2010, який є підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, крім того даний акт також не відображає і факт поставки продукції за накладною № 366 від 30.09.2010.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підписання відповідачем разом з боржником акта звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 не є дією в розумінні ст. 264 ЦК України, що свідчить про свідчить про визнання відповідачем боргу за договором поставки продукції № 206-Л/58-Л від 22.09.2010 за отриманий товар по видатковій накладній № 366 від 30.09.2010 на суму 83909,39 грн., а відтак переривання перебігу строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за поставлений за договором по вказаній видатковій накладній твар на суму 83909,39 грн. не відбулось.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення 83909,39 грн. починається з 11.10.2010 і спливає через три роки, тобто 11.10.2013.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 10.02.2015, про що свідчить вхідний штамп суду № 2905/15 від 10.02.2015 на позовній заяві, тобто поза межами строку позовної давності. Інших доказів щодо переривання строку позовної давності чи поважності причин його пропуску позивач суду не надав.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, враховуючи сплив позовної давності щодо основної вимоги про стягнення заборгованості за поставлений товар на суму 83909,39 грн. за договором, відтак позовна давність спливла і до додаткових вимоги про стягнення 15103,69 грн. пені, 5873,66 грн. 7% штрафу, 4531,10 грн. інфляційних втрат та 7565,64 грн. 3% річних.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 83909,39 грн. основного боргу, 15103,69 грн. пені, 5873,66 грн. 7% штрафу, 4531,10 грн. інфляційних втрат та 7565,64 грн. 3% річних з огляду на сплив трирічного строку позовної давності в межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу, та про застосування наслідків якого заявлено відповідачем у справі.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз".

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 20.03.15