РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015Справа № 910/28163/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МТІ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест Енд Комплексні Рішення»

про стягнення 365 232, 79 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Сидоренко О.В. за довіреністю № 3024/02-02.05 від 11.12.2014 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МТІ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест Енд Комплексні Рішення» (далі - відповідач) про стягнення 361 265, 52 грн., з яких 289 935, 44 грн. основного боргу, 27 457, 15 грн. пені, 39 129, 42 грн. інфляційних втрат та 4 743, 51 грн. 3% річних. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору № 58К/237035/1957/11 від 21.11.2011 р. він поставив відповідачу товар, який останнім не був оплачений в повному обсязі, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/28163/14, розгляд справи призначено на 13.01.2015 р.

В судовому засіданні 13.01.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи, в тому числі Довідку № 29/02-02.05 від 12.01.2015 р. про те, що станом на вказану дату заборгованість відповідача за спірним Договором складає 289 578, 44 грн.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2015 р. не з'явився, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав письмові пояснення та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.02.2015 р.

При цьому, в порядку підготовки справи до розгляду позивачу доручено надати суду, зокрема, рахунок-фактури № 18893406/01 від 16.09.2014 р., № 18188351/01 від 23.06.2014 р., № 17488142/01 від 07.04.2014 р., № 17488195/01 від 07.04.2014 р., № 17487719/01 від 07.04.2014 р., № 17338044/01 від 20.03.2014 р., № 17338363/01 від 20.03.2014 р., № 17338820/01 від 17.03.2014 р., № 17321502/01 від 17.03.2014 р., № 17340905/01 від 20.03.2014 р., № 17276831/01 від 11.03.2014 р., які зазначені у довіреностях відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей; заявки відповідача на поставку товару за Договором № 58К/237035/1957/11 від 21.11.2011 р.; податкові накладні, складені на виконання зобов'язань за спірними поставками; докази часткової сплати боргу відповідачем (платіжні доручення, банківські виписки тощо). Державній податковій інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві доручено надати суду податкову звітність відповідача, складену на виконання зобов'язань за Договором № 58К/237035/1957/11 від 21.11.2011 р.

09.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки сторонами у спірному Договорі було передбачено механізм захисту майнових прав позивача від знецінення національної валюти, а саме: необхідність перерахунку ціни товару у гривні на дату оплати, якщо курс долару США до гривні зміниться по відношенню до міжбанківського курсу долару США до гривні на день поставки більш, ніж на 5 %. В іншій частині відповідач наведені позивачем обставини взаємовідносин сторін визнає.

Також, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

09.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві надійшли копії податкової звітності відповідача за період з 21.11.2011 р. по 13.01.2015 р.

У судовому засіданні 10.02.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі та клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 р. на підставі клопотання представника позивача було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 03.03.2015 р.

19.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення у справі щодо порядку поставки товарів за спірним Договором.

02.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача в судове засідання 03.03.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо розрахунків між сторонами та заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої він просить стягнути з відповідача 289 578, 44 грн. основного боргу та 31 781, 42 грн. пені. При цьому, вказаною заявою позивач відмовляється від стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Розглянувши вказану заяву, суд врахував п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в якому наголошено, що у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що заява позивача, якою він відмовляється від позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси, у зв'язку з чим у суду немає правових підстав не прийняти таку відмову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Враховуючи зазначене, судом вирішено припинити провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про стягнення 39 129, 42 грн. інфляційних втрат та 4 743, 51 грн. 3% річних.

Також, враховуючи приписи ч. 4 ст. 22 ГПК України, судом прийнято до розгляду вказану заяву в частині зменшення розміру позовних вимог про стягнення основного боргу до 289 578, 44 грн. та збільшення розміру пені до 31 781, 42 грн.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.11.2011 р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено Договір поставки № 58К/237035/1957/11, відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується протягом чинності цього Договору поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару) на підставі заявки в кількості і в строки згідно умов цього Договору та Додатків до нього, що є невід'ємною частиною даного Договору, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити товар (партію товару) згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п. 1.2. Договору, обсяги товару, що постачається за Договором, визначаються Специфікацією, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що предметом поставки є товар (партія товару) найменування, асортимент, кількість та ціна якого вказується у видатковій накладній.

Виходячи з п. 4.2. Договору поставка партій товарів здійснюється згідно із погодженою постачальником заявкою покупця, наданою постачальнику засобами електронного чи факсимільного зв'язку або іншим зручним способом, погодженим сторонами.

Передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається. На загальну вартість товару нараховується ПДВ за ставкою, встановленою чинним законодавством. Дата, вказана покупцем у видатковій накладній про прийняття товару, є датою поставки товару постачальником.

Відповідно до п. 7.1. Договору сторони визначили, що ціни на товари, що постачаються постачальником, є вільними, відпускними і вказуються у прайс-листі постачальника. Сторони визнають, що ціни на товари, вказані у прайс-листі, який є дійсним на дату укладення цього Договору, погоджені сторонами і є попередніми і можуть змінюватися постачальником в залежності від показників, які обумовлюють ціну товару. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим Договором, здійснюється постачальником шляхом видання нового прайс-листа зі зміненими цінами, який доводиться до покупця в найкоротші строки засобами електронного чи факсимільного зв'язку або іншим зручним способом, погодженим сторонами.

Згідно з п. 7.2. Договору вартість товару, що входить у партію поставки, вказана у видатковій накладній на поставку, є дійсною на момент поставки і може змінитися на момент оплати в залежності від показників, які обумовлюють ціну товару. Таким показником сторони погодили вважати міжбанківський курс гривні плюс 3 відсотки по відношенню до долару США.

У випадку, якщо на день оплати, передбачений згідно умов Договору міжбанківський курс долара США до гривні зміниться по відношенню до міжбанківського курсу долара США до гривні на день поставки більше, ніж на 5 %, вартість товару у гривнях перераховується і підлягає сплаті покупцем згідно з міжбанківським курсом долара США до гривні, чинним на дату оплати.

Обчислення суми збільшення, пов'язаної зі зміною міжбанківського курсу гривні до долара США, встановленого на міжбанківській валютній біржі України, здійснюється за формулою: У = ((К2/К1) х С) - С, де У - сума збільшення, С - сума платежу, К1 - курс гривні до долара США, встановлений на міжбанківській валютній біржі України в момент початку торгів на дату поставки товару, плюс три відсотка, К2 - курс гривні до долара США, встановлений на міжбанківській валютній біржі України в момент закінчення торгів на день оплати товару, плюс три відсотка.

Перерахунок має бути здійснений покупцем при сплаті за поставлений товар.

Відповідно до п. 7.4. Договору ціни встановлюються в національній валюті України.

В силу п. 8.1. Договору, покупець повинен сплатити за поставлений товар не пізніше 21 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Оплата здійснюється у розмірі повної вартості партії поставки товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, зазначений у реквізитах постачальника в цьому Договорі. Товар вважається оплаченим тільки після документального підтвердження зарахування банком на поточний рахунок постачальника коштів від покупця за партію товару (п. 8.2. Договору).

За приписами п. 8.3. Договору оплата здійснюється покупцем на підставі цього Договору. При здійсненні платежу покупець обов'язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору та номер іі дату рахунку-фактури, виписаної постачальником на оплату поставленої партії товару.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що Договір чинний до 21.11.2012 р. включно, але у всякому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором.

В зв'язку з закінченням чинності цього Договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, Договір вважається продовженим на невизначений строк, але кожна із сторін має право припинити його дію, письмово попередивши про це не пізніше чим за 30 календарних днів до бажаної дати розірвання Договору.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу товар на загальну суму 402 907, 96 грн. на підставі видаткових накладних № 26070661 від 17.09.2014 р. на суму 64 462,50 грн., № 25147174 від 23.06.2014 р. на суму 30 600, 00 грн., № 24448933 від 07.04.2014 р. на суму 18 135, 00 грн., № 24448932 від 07.04.2014 р. на суму 64 642, 50 грн., № 24447694 від 07.04.2014 р. на суму 2 340, 00 грн., № 24302068 від 21.03.2014 р. на суму 6 336, 00 грн., № 24302069 від 21.03.2014 р. на суму 36 960, 00 грн., № 24302070 від 21.03.2014 р. на суму 3 193, 00 грн., № 24302343 від 21.03.2014 р. на суму 50 573, 04 грн., № 24302071 від 21.03.2014 р. на суму 6 689, 89 грн., № 24243537 від 13.03.2014 р. на суму 118 976, 03 грн.

До матеріалів справи також долучені довіреності № 343 від 17.09.2014 р., № 251 від 23.06.2014 р., № 168 від 07.04.2014 р., № 167 від 07.04.2014 р., № 154 від 20.03.2014 р., № 155 від 20.03.2014 р., № 145 від 13.03.2014 р. на отримання товарно-матеріальних цінностей, що видавались відповідачем, для отримання зазначеного у вищевказаних накладних товару.

З метою оплати вказаного товару позивач виставив відповідачу рахунок-фактури № 18893406/01 від 16.09.2014 р., № 18188351/01 від 23.06.2014 р., № 17488142/01 від 07.04.2014 р., № 17488195/01 від 07.04.2014 р., № 17487719/01 від 07.04.2014 р., № 17338044/01 від 20.03.2014 р., № 17338363/01 від 20.03.2014 р., № 17338820/01 від 17.03.2014 р., № 17321502/01 від 17.03.2014 р., № 17340905/01 від 20.03.2014 р., № 17276831/01 від 11.03.2014 р.

У свою чергу відповідач отриманий товар оплатив частково в сумі 113 329,52 грн., а саме: 06.05.2014 р. - 30 600, 00 грн., з яких позивач в оплату спірних поставок зарахував 17 910, 12 грн.; 20.06.2014 р. - 5 193, 90 грн., 7 496, 00 грн., 17 910, 10 грн., з яких позивач в оплату спірних поставок зарахував 17 910, 00 грн.; 22.08.2014 р. - 64 462, 50 грн., про що свідчать надані позивачем виписи банку по його поточному рахунку, а також 20.11.2014 р. - 357, 00 грн., що відображено у Довідці позивача № 29/02-02.05 від 12.01.2015 р. та не заперечується відповідачем.

Таким чином, за відповідачем утворився борг в сумі 289 578, 44 грн.

З огляду на те, що відповідач так і не розрахувався у повному обсязі за поставлений позивачем товар, останній вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7 Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, як зазначалося вище, п. 8.1. Договору сторони визначили, що покупець повинен сплатити за поставлений товар не пізніше 21 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним товари, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді в сумі 289 578, 44 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 31 781, 42 грн. пені, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Пунктом 9.4. Договору передбачено, що у разі прострочення покупцем оплати за поставлену партію товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості товару за кожний день прострочення.

Проте, частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов'язання встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Водночас, частина 1 вказаної правової норми зазначає, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, наразі розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Норми статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є імперативними та такими, що кореспондуються з нормами статей 231-232 ГК України, а оскільки в силу статті 175 ГК України вищевказані норми є спеціальними відносно диспозитивних норм статей 549-550 ЦК України, то суд вважає, що умови пункту 9.4. Договору можуть бути застосовані лише в частині, що не суперечить чинному законодавству України.

При цьому, судом враховано правову позицію, викладену в п. 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому зазначено, якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Позивачем правомірно було нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивачем під час розрахунку невірно визначено початок прострочення за поставками, які відбулись 21.03.2014 р.

Так, як зазначалось судом вище, за приписами п. 8.1. Договору сторони визначили, що покупець повинен сплатити за поставлений товар не пізніше 21 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Отже, останнім днем оплати товару, поставленого відповідачу 21.03.2014 р. за видатковими накладними № 24302068 № 24302069 № 24302070 № 24302343 № 24302071 від 21.03.2014 р., виходячи з умов п. 8.1. Договору було 11.04.2014 р., і саме з наступного дня - 12.04.2014 р. у позивача виникло право на нарахування пені.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

За наслідком перерахунку зробленого судом встановлено, що в силу допущених позивачем арифметичних помилок розмір нарахованої ним пені є меншим від вірного.

У зв'язку з відсутністю клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд задовольняє пеню в розмірі, заявленому позивачем.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності основного боргу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору з суми задоволених позовних вимог покладаються на відповідача.

При цьому, суд також вважає за необхідне достягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України 79,53 грн. судового збору.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами на загальну суму 361 265, 52 грн., позивач сплатив судовий збір в сумі 7 225, 13 грн., проте як 2 % від вказаної ціни позову становить 7 225, 31 грн., тобто не доплатив судовий збір в розмірі 0, 18 грн.

В подальшому, позивач зменшив позовні вимоги до 321 359,86 грн. шляхом відмови від вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних та збільшивши пеню, у зв'язку з чим з вказаної суми судовий збір мав складати 6 427, 20 грн.

Слід враховувати, що судовий збір з суми позовних вимог, від яких позивач відмовився в розмірі 877, 46 грн. (43 872, 93 грн. х 2 %) відповідно до пункту 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 16.01.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» не підлягає поверненню, у зв'язку з чим при зміні розміру позовних вимог до суми 321 359,86 грн. позивач з урахуванням вищевказаної суми недоплаченого збору - 0, 18 грн., мав доплатити 79, 53 грн.

У свою чергу, оскільки суд заявлену суму позовних вимог в розмірі 321 359,86 грн. задовольнив повністю і судовий збір з такої суми в розмірі 6 427,20 грн. мав би бути відшкодований позивачу за рахунок відповідача, то з урахуванням того, що позивач з вказаної суми не доплатив, як зазначалось вище, 79,53 грн., зазначена сума підлягає достягненню в Державний бюджет України за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження в частині розгляду позовних вимог про стягнення 4 743 (чотири тисячі сімсот сорок три) грн. 51 коп. 3% річних та 39 129 (тридцять дев'ять тисяч сто двадцять дев'ять) грн. 42 коп. інфляційних втрат.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест Енд Комплексні рішення» (03186, місто Київ, бульвар Чоколівський, будинок 4, квартира 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МТІ» (01023, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 4; ) 289 578 (двісті вісімдесят дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят вісім) грн. 44 коп. основного боргу, 31 781 (тридцять одну тисячу сімсот вісімдесят одну) грн. 42 коп. пені та 6 347 (шість тисяч триста сорок сім) грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест Енд Комплексні рішення» (03186, місто Київ, бульвар Чоколівський, будинок 4, квартира 6; ) на користь Державного бюджету України 79 (сімдесят дев'ять) грн. 53 коп. судового збору.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.03.2015 р.

Суддя В.С. Ломака