ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 922/5356/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Новосельцев В.І.

1-го відповідача - Артюх А.Л.

2-го відповідача - не з'явився.

розглянувши відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№1007Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 21.01.15 у справі № 922/5356/14

за позовом ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння"

до 1) Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області ПАТ "Земельний Банк" , м.Харків

2)Публічного акціонерного товариства "Земельний банк", м.Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року позивач - приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія "Сприяння", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним договору застави майнових прав №15/7, який було укладено 25 червня 2010 року між Національним банком України в особі Управління Національного банку України в Харківської області (першим відповідачем) та публічним акціонерним товариством "Земельний банк" (другим відповідачем).

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.01.2015 року по справі №922/5356/14 (суддя Аріт К.В.) в задоволенні позову відмовлено повністю, з посиланням на відсутність правових підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року.

Позивач не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи та порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права. Просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин п.4 додатку 2 до Положення №47 за договором застави майнових прав №15/7 від 25.06.2010р., а саме підстави для визнання договору недійсним.

Позивач вважає, що суд помилково дійшов до висновку про відсутність порушення прав позивача, при укладанні між відповідачами оспорюваного правочину.

Представник першого відповідача вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник другого відповідача в судове засідання не з'явився, відзив чи пояснень по справі не надав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду встановила, що 25 червня 2010 року між Національним банком України в особі Управління Національного банку України в Харківської області (відповідачем-1) та публічним акціонерним товариством "Земельний банк" (відповідачем-2) укладено договір застави майнових прав №15/7.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що предметом вказаного договору є майнові права за кредитним договором №68-08/К від 21 серпня 2008 року зі всіма змінами до нього, укладеним між публічним акціонерним товариством "Земельний банк" та приватним акціонерним товариством "Лізингова компанія "Сприяння" (позивачем).

У п. 1.5 договору зазначено, що вказаний договір укладено з метою забезпечення виконання заставодавцем (відповідачем-2) вимог заставодержателя (відповідача-1) за кредитним договором рефінансування №15 від 06 листопада 2008 року.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про заставу", застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.3 Закону України "Про заставу", заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу, тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Частина 1 статті 572 Цивільного кодексу України встановлює, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 574 Цивільного кодексу України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 576 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Позивач вважає, що в момент вчинення договору застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року його сторонами недодержано вимог, які встановлено пунктом 3.4 глави 3 розділу ІІ "Проведення операцій з рефінансування банків" Положення №259.

Відповідно до п.3.4 гл. 3 р.ІІ "Проведення операцій з рефінансування банків" Положення №259 встановлено, що у забезпечення кредитів рефінансування можуть прийматися: державні облігації України (облігації внутрішньої державної позики України, облігації зовнішньої державної позики України, цільові облігації внутрішньої державної позики України); державні облігації України, які перебувають у довірчій власності банку; депозитні сертифікати; цінні папери Державної іпотечної установи, у тому числі розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України та підтверджено коштами в Державному бюджеті України; іноземна валюта (долари США, євро, англійські фунти стерлінгів , швейцарські франки, японські єни); іпотечні облігації (лише звичайні); облігації місцевих позик; облігації підприємств (крім цільових), у тому числі ті, розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України; векселі суб'єктів господарювання - резидентів україни. національний банк в окремих випадках може здійснювати рефінансування банків під забезпечення векселями нерезидентів; векселі банків, авальовані іншим банком; гарантії іншого банку - резидента.

Позивач вказує на порушення сторонами вимог чинного законодавства, що відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексі України, є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним, оскільки перелік в Положенні №259 є вичерпним і не передбачає забезпечення виконання зобов'язання за кредитом рефінансування заставою майнових прав за укладеним банком - позичальником кредитним договором із суб'єктом господарювання.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування та згідно ст.42 цього закону надає кредити комерційним банкам для підтримки ліквідності.

В 2008 році чинним нормативно-правовим актом Національного банку України щодо регулювання ліквідності банків України було Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 вересня 2006 року №378, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2006 року за № 1120/12994, зі змінами (далі Положення № 378), на підставі і відповідно до якого 06 листопада 2008 року між Національним банком України, в особі Управління Національного банку України в Харківській області та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком (на сьогодні - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк") було укладено кредитний договір №15. За умовами кредитного договору №15 від 06 листопада 2008 року другому відповідачу було надано кредит на суму 50000000,00 гривень на термін з 06 листопада 2008 року до 26 серпня 2009 року з оплатою відсотків у розмірі 17.0 процентів річних.

Відповідно до вимог Положення про кредитну підтримку, Національним банком України в разі реальної загрози стабільності їх роботи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2009 року №262, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 травня 2009 року за №408/16424, та постанови правління Національного банку України" від 02 грудня 2009 року №717/БТ "Про пролонгацію строку дії кредитного договору Харківського акціонерного комерційного Земельного банку", було укладено між ПАТ "Землебанк" та Національним банком України в особі управління Національного банку України в Харківській області 05 січня 2010 року додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким внесено зміни до Кредитного договору, зокрема в частині продовження терміну погашення кредиту до 26 серпня 2010 року та збільшення процентної ставки за кредитом. Забезпеченням за пролонгованим кредитом додатково було надано нерухоме майно та акції істотної участі в банку.

Положення №262 втратило чинність з 21 лютого 2010 року з набранням чинності Положення про рефінансування та надання Національним банком України кредитів банкам України з метою стимулювання кредитування економіки України на період її виходу на докризові параметри, затвердженого постановою Правління Національного банку України №47 від 04 лютого 2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2010 року за №146/17441.

Пунктом 2 преамбули Положення №47 передбачено, що зміну умов кредитних договорів, укладених відповідно до Положення №378 (зі змінами), Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11 жовтня 2008 року №319 "Про додаткові заходи щодо діяльності банків" (зі змінами), Положення №262 (зі змінами), Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2009 року №259, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 травня 2009 року за №410/16426, здійснювати в порядку визначеному цим Положенням №47, та кредити за цими договорами вважати такими, що надані для підтримки ліквідності банків відповідно до цього Положення №47.

Відповідно до вимог п. 2.1 розділу ІІ Положення №47, перелік забезпечення за кредитами, що надані для підтримки ліквідності банків, визначався згідно додатку 2 Положення №47.

Згідно п.3 вказаного додатку Положення №47, до 3-ої категорії основного забезпечення належать майнові права за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними особами та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, заборгованість за якими класифікована як "стандартна", "під контролем" або "субстандартна" відповідно до нормативно правових актів Національного банку України з питань формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, за умов визначених вказаним пунктом додатку 2 Положення №47.

25 червня 2010 року, з урахуванням вказаних вимог Положення №47, між другим відповідачем та першим відповідачем було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, яким було внесено зміни до п.1.2., відповідно до яких, додатково в забезпечення виконання зобов'язань другим відповідачем за кредитним договором першому відповідачу були надані, зокрема, майнові права за кредитним договором №68-08/К від 21 серпня 2008 року, укладеним між другим відповідачем та позивачем, зі всіма змінами до нього, про що укладено договір застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року.

Суд першої інстанції при розгляді посилання позивача про недотримання першим відповідачем вимог п.4 розділу 1 Додатку 2 Положення №47 щодо страхування майнових прав за кредитним договором №68-08/К від 21 серпня 2008 року та відсутність договору страхування, обґрунтовано зазначив наступне.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про страхування" (в редакції закону, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), страхування може бути добровільним або обов'язковим. Частиною 2 ст.5 цього Закону встановлено,що обов'язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов'язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Страхування майнових прав за наданими банком кредитами не було та не є включеним до переліку видів обов'язкового страхування передбаченого ст.7 Закону.

Згідно з нормами Положення №47 необхідність проведення перевірки Національним банком України наявності договору страхування предмету іпотеки, що виступає забезпеченням за майновими правами на кредитне зобов'язання, що береться в заставу, не передбачена.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відсутність договору страхування не є підставою для визнання договору застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року, укладеного між відповідачами, недійсним.

Положеннями частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що наведені вимоги ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, дотримані відповідачами під час укладання спірного договору застави майнових прав.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29 травня 2013 року зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, спірний договір застави майнових прав спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, тому сторонами при укладанні спірного договору застави додержано всіх необхідних вимог щодо чинності правочину.

Крім того, позивач не є стороною за спірним договором застави майнових прав, який просить визнати недійсним.

За змістом ст.512 Цивільного кодексу України, наявність згоди боржника на зміну кредитора у зобов'язанні не потребується. Боржник за змістом ст.518 Цивільного кодексу України має право висунути свої заперечення проти вимог нового кредитора в порядку, визначеному даною статтею.

Отже, сама по собі зміна кредитора в зобов'язанні за кредитним договором №68-08/К від 21 серпня 2008 року, не збільшує розміру відповідальності позивача за кредитним договором та жодним чином не погіршує становище боржника, та не спростовує зобов'язання останнього за ним.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що при укладенні договору застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року права та інтереси позивача за змістом зазначених вище норм чинного законодавства не порушені.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав №15/7 від 25 червня 2010 року, та відмовив в задоволенні позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив першому відповідачу в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, в зв'язку з відсутністю підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст.203,215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.01.15 у справі №922/5356/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.03.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.