ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року Справа № 912/2562/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Самусенко С.С.,

Татькова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство "Трансфер"

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2015 року

та на рішення господарського суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2014 року

у справі № 912/2562/14

господарського суду Кіровоградської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство "Трансфер"

до відповідачів 1. Головного управління житлово-комунального господарства Кіровоградської міської ради

2. Кіровоградської міської ради

про стягнення 27067,00 грн.

за участю представників

позивача не з'явився

відповідачів 1. не з'явився

2. не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство "Трансфер" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з Головного управління житлово-комунального господарства Кіровоградської міської ради суми 27067,00 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з простроченням виконання наказу господарського суду Кіровоградської області № 15/202 від 16 серпня 2006 року.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2014 року (суддя Змеул О.Л.) залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2015 року (судді Герасименко І.М., Кузнецова І.Л., Сизько І.А.) у справі № 912/2562/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись вищезазначеними рішенням та постановою Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство "Трансфер" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2015 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Кіровоградської області від 02 лютого 2002 року у справі №13/266, між сторонами було укладено договір підряду від 20 квітня 1999 року предметом якого є виконання робіт з капітального ремонту житлового фонду, а 17 травня 2000 року сторони підписали доповнення до цього договору, за умовами якого позивач доручив, а відповідач зобов'язався виконати роботи з капітального ремонту покрівель житлових будинків по вул. Дзержинського, 71, вул. Кірова, 29, проспект Правди, 2в, вул. Пляжева, 1.

Відповідно до умов договору та додаткової угоди, підрядник виконав для замовника з його матеріалів роботи по ремонту покрівлі житлового будинку по вул. Кірова, 29 на суму 44755 грн.

Як передбачено п. 4 доповнення до договору, замовник проводить оплату виконаних робіт щомісячно згідно актів КБ-2А та розрахунків фактичних затрат. У порушення договірних зобов'язань відповідач не розрахувався за виконані роботи.

Крім цього, позивачем було здійснено роботи з ремонту покрівлі (житлового будинку власними засобами по проспекту Правди на суму 5564 грн. Всього виконано робіт на суму 50319 грн. Позивачем було нараховано 3% річних та збитки.

Відповідно до рішення господарського суду Кіровоградської області від 02 грудня 2002 року у справі №13/266 за позовом ТОВ ВП "Трансфер" до Головного управління житлово-комунального господарства про стягнення 72380 грн. позовні вимоги задоволено; з відповідача 1 на користь позивача стягнуто 50319 грн. боргу, 744 грн. 3 % річних, 21317 грн. збитків та судові витрати.

На виконання рішення у справі №13/266, яке набрало законної сили, господарським судом 12 грудня 2002 року видано наказ.

Відповідач частково виконав рішення суду від 02 грудня 2002 року у справі № 13/266, сплативши 21 червня 2005 року лише 13500 грн., у зв'язку з чим позивач знову звернувся до господарського суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних з простроченої суми заборгованості за договором підряду (справа №15/202).

Рішенням господарського суду від 13 липня 2006 року у справі № 15/202 стягнуто з Головного управління житлово-комунального господарства на користь ТОВ ВП "Трансфер" - 19025 грн. 64 коп. інфляційних втрат за період з 01 липня 2002 року по 01 квітня 2005 року, - 3634 грн. 40 коп. 3 % річних за період з 03 грудня 2002 року по 01 травня 2005 року, а також 176 грн. 23 коп. сплаченого державного мита та 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зі змісту даного рішення вбачається, що сума основної заборгованості була сплачена відповідачем в квітні 2006 року в межах виконавчого провадження у справі №13/266, і цей факт не потребує повторного доказування з врахуванням ст. 35 ГПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом позову є сума 23769 грн. інфляційних втрат та сума 3297,51 грн. 3% річних, нарахованих у зв'язку з простроченням виконання наказу господарського суду Кіровоградської області № 15/202 від 16 серпня 2006 року про стягнення з ТОВ ВП "Трансфер" суми 22873,27 грн. інфляційних втрат, 3% річних та витрат на державне мито, інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позовні вимоги у даній справі ґрунтуються на тому, що наказ господарського суду від 16 серпня 2006 року у справі № 15/202 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, перебував на виконанні у Ленінському відділі ДВС.

22 серпня 2011 року Ленінський відділ ДВС виконав наказ № 15/202, стягнувши з Головного управління житлово-комунального господарства борг у сумі 22873,27 грн., який складався з суми інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат.

З розрахунку позовних вимог вбачається, що інфляційні втрати від суми 22873,27 грн. боргу позивачем обчислено за період з вересня 2006 року по червень 2011 року включно. Три відсотки річних від простроченої суми позивачем обраховано за період з 16 серпня 2006 року по 21 червня 2011 року, у тому числі 122 дні у 2006 року, 4 роки по 365 днів (2007 - 2010 рр.) та 172 дні у 2011 році. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України.

Головне управління житлово-комунального господарства подало клопотання про застосування строку позовної давності тривалістю в три роки, встановленого ст. 257 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено те, що станом на 16 серпня 2006 року у відповідача не було заборгованості з основного боргу, за укладеним договором на капітальний ремонт покрівель житлових будівель по вул. Дзержинського, 71, вул. Кірова, 29, вул. Пляжева, 1 проспект Правди, 2в, в зв'язку з тим, що сума основного боргу за укладеним договором була погашена в квітні 2006р.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач, реалізував своє право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, подавши відповідний позов, який був задоволений. У свою чергу, відповідач (боржник), 22 серпня 2011 року сплативши 22873,27 грн., виконав судовий наказ № 15/202 від 16 серпня 2006 року. Таким чином, у справі №912/2562/14 позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних на присуджені у справі №15/202 інфляційні та 3% річних.

Відповідно до підпункту 3.3. пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. При цьому, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на присуджені судом до стягнення суми інфляційних втрат і 3% річних не передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України. Тобто нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму попередньо стягнутих з відповідача за рішенням суду інфляційних втрат та 3 % річних суперечить приписам частини 2 статті 625 ЦК України, якими передбачено можливість застосування індексу інфляції та нарахування 3% річних тільки на суму заборгованості.

Суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму попередньо стягнутих за рішенням суду інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними так, як приписи частини 2 статті 625 ЦК України поширюються виключно на правовідносини з прострочення виконання грошового зобов'язання. У даному випадку грошове зобов'язання відповідача - 1 виникло на підставі договору підряду, тому інфляційні втрати та відсотки річні можуть нараховуватися виключно на суму основного боргу, у т.ч. яку було стягнуто за рішенням суду.

У процесі розгляду спору необхідно також виходити з того, що згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За приписами ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності щодо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з нормами частин 3 і 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що основна заборгованість у сумі 50 319 грн. була погашена в квітні 2006 року, строк позовної давності для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, на дату подання даної позовної заяви, є таким, що сплив.

На підставі заяви відповідача -1, зробленої до винесення рішення, господарським судом правомірно була застосована позовна давність тривалістю в три роки і в задоволенні позову було відмовлено.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Колегія суддів Вищого господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство "Трансфер" залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2015 року зі справи № 912/2562/14 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді С. С. Самусенко

В. І. Татьков