ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Справа № 911/155/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. Жукової Л.В.
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 16.12.2014
у справі№ 911/155/14
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа"
простягнення 18 119 102, 06 грн.
за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я. - за довіреністю;

від відповідача: Безоглюк Я.Л. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014р. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" про стягнення 18 119 102, 06 грн., з яких 14 789 189, 97 грн. - заборгованості, 1 181 627, 65 грн. - пені, 1 559 681, 81 грн. - штрафу, 533 046, 72 грн. - 3% річних, 55 555, 90 грн. - інфляційних втрат, а також 73 080, 00 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2014 у справі №911/155/14 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 14 789 189, 97 грн. боргу, 1 181 627, 65 грн. пені, 1 559 681, 81 грн. штрафу, 55 555, 90 грн. інфляційних втрат, 533 046, 72 грн. 3% річних, 68 820, 00 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 рішення господарського суду Київської області від 05.03.2014 у справі № 911/155/14 скасовано частково, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 14 789 189, 97 грн. заборгованості, 1 175 243, 30 грн. штрафу, 533 046, 72 грн. 3 % річних, 25 977, 52 грн. інфляційних втрат, 66 641, 65 грн. судового збору за подання позовної заяви. 3. В іншій частині позову відмовити."

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 в частині відмови у стягнення 1181627,65 грн. пені та 384438,51 грн. штрафу скасувати та прийняти в цій частині нове рішення яким позовні вимоги в частині стягнення пені та штрафу задовольнити в повному обсязі. В решті судові рішення скаржник просить залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 30.09.2011р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України"та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" укладено договір № 14/2402/11 на купівлю-продаж природного газу, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у VI кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки.

Відповідно до п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачується штраф в розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Згідно п. 11.1. договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє в частині реалізації газу з 01.10.2011р. до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків за газ та послуги з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

Судами під час розгляду справи встановлено, що на виконання умов договору, позивачем було поставлено відповідачу природний газ об'ємом 24 846,802 тис. м3 на суму 32 529 433, 18 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 27.11.2012р. на суму 5 491 978, 79 грн., від 30.11.2012р. на суму 10 248 264, 42 грн. та від 31.12.202р. на суму 16 789 189, 97 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками підприємств.

При цьому, як було встановлено судами, зобов'язання з оплати вартості отриманого природного газу відповідачем виконані частково, внаслідок чого утворилась заборгованість, у зв'язку з чим, виходячи з приписів, зокрема, статті 193 Господарського кодексу України,статей 525, 526, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України щодо виконання зобов'язання належним чином відповідно до умов договору, а також з урахуванням доводів та доказів сторін, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 14789189,97 грн., 3 % річних у розмірі 533046,72 грн., інфляційних втрат у розмірі 25977,52 грн.

Судові рішення в цій частині не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Вирішуючи спір в частині стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобов'язання, місцевий господарський суд відхилив посилання відповідача на бюджетне фінансування, а також на наявність значної заборгованості населення та бюджетних, релігійних установ за спожиті послуги з теплопостачання та дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанцій, скасовуючи частково рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 1181627,65 грн. та 384438,51 грн. виходив з того, позивачем пропущено строк позовної давності в один рік на звернення з даними вимогами до суду, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Правомірність відмови заявлених до стягнення сум штрафу та пені є предметом касаційного оскарження у справі.

Відповідно до абз. 7 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції 03.01.2014 подав до суду відзив на позовну заяву вих. №26 в якому просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині вимог щодо стягнення пені та штрафу.

Проте, місцевий господарський суд, приймаючи рішення у справі всупереч норм чинного законодавства та в порушення норм процесуального права поданій заяві відповідача не надав належної правової оцінки, в зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, скасовуючи частково рішення місцевого господарського суду та відмовляючи в стягненні пені та штрафу у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності в один рік на звернення з даними вимогами до суду, також дійшов передчасних висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій всупереч зазначеним положенням законодавства дійшли передчасних та необґрунтованих висновків, в зв'язку з чим прийняті у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд в частині вимог про стягнення пені та штрафу.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції, за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийняті у справі рішення та постанова в частині вирішення спору про стягнення пені та штрафу не відповідають нормам чинного законодавства і тому підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, з'ясувати обставини, пов'язані із перебігом позовної давності до вимог про стягнення пені і штрафу та перевірити правильність їх нарахування позивачем.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 та рішення господарського суду Київської області від 05.03.2014 у справі №911/155/14 в частині стягнення пені та штрафу скасувати.

Справу №911/155/14 в цій частині направити до господарського суду Київської області на новий розгляд.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

Л.В. Жукова