РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/29693/14

Суддя господарського суду міста Києва Головіна К.І., при секретарі судового засідання Березовській С.В., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста"

до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"

про стягнення 80 857, 75 грн.

за участю представників:

від позивача:Хажанець В.М.- представник за довіреністю б/н від 10.11.2014
від відповідача:Лиманець О.О.- представник за довіреністю № 05/21-15 від 12.01.2015

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Фієста" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення 103 620,87 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки № 76/05-10 від 18.05.2010 р. в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" утворилась заборгованість у вказаній сумі.

У позові Товариство з обмеженою відповідальністю "Фієста" просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" заборгованість з оплати поставленого товару в сумі 103 620,87 грн., яка складається з основного боргу у сумі 80 857,75 грн., інфляційної складової боргу у сумі 15 605,55 грн. та 3 % річних у сумі 7 157,57 грн.

Під час розгляду справи по суті представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду. У вказаній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача лише 80 857,75 грн. основної заборгованості.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував зменшені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав спливу строків позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.05.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Мостобуд" (покупець) був укладений договір № 76/05-10 (далі - договір поставки).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити покупцю товар (будівельні матеріали) в асортименті та кількості, обумовлених у заявках, по узгодженій ціні, вказаній у додатках до договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його.

Відповідно до п.п. 2.1, 4.2, 4.4 договору орієнтовна загальна вартість товару за даним договором становить 1 200 000,00 грн. Факт передачі товару постачальником і прийняття його покупцем підтверджується залізничними та або/видатковими накладними. Датою поставки товару є дата, зазначена у видатковій накладній.

Остаточні розрахунки між сторонами здійснюються протягом 3 банківських днів з дати поставки товару (п. 6.3 договору).

Відповідно до п. 11.1 цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2010 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання.

Також між сторонами була підписана додаткова угода № 1 від 30.05.2011 р., якою продовжено строк дії договору - до 31.12.2011 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання.

У судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору за період з 20.05.2010 р. по 20.12.2011 р. (остання поставка товару) позивач поставив ПАТ "Мостобуд" товар (будівельні матеріали) на загальну суму 644 102,27 грн., що підтверджується видатковими накладними за вказаний період та поясненнями представників сторін.

Разом з тим, відповідач зі свого боку зобов'язання по оплаті поставленого товару за вказаним договором виконав неналежним чином, сплатив заборгованість частково - у сумі 563 244,52 грн.

Отже, несплаченим залишився товар на суму 80 857,75 грн., що є порушенням прав позивача.

Як встановлено судом, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Наявність заборгованості у ПАТ "Мостобуд" на суму 80 857,75 грн. підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача, бухгалтерською довідкою позивача та поясненнями представників сторін. Вказана сума заборгованості підлягає виплаті відповідачем, на користь позивача.

Разом з тим, у судовому засіданні відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, за результатами розгляду якої суд приходить до висновку, що ця заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вже встановлено судом, відповідно до п.п. 4.2, 4.4 факт передачі товару постачальником і прийняття його покупцем підтверджується видатковими накладними.

При цьому остання поставка товару була здійснена позивачем 20.12.2011 р. (видаткова накладна № РН-02402 від 20.12.2011 р.), а згідно з п. 6.3 договору остаточні розрахунки між сторонами здійснюються протягом 3 банківських днів з дати поставки товару. Отже, відповідач зобов'язаний був оплатити товар за останньою накладною до 23.12.2011 р. включно (протягом 3 банківських днів).

Таким чином, починаючи з 24.12.2011 р., відбулося порушення зобов'язань відповідачем та з цього часу розпочинається перебіг строку позовної давності, який закінчується - 23.12.2014 р.

Відповідно до абз. 1 п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду Товариство з обмеженою відповідальністю "Фієста" звернулося лише 30.12.2014 р., на підставі чого, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення за захистом свого порушеного права, при цьому підстав для його поновлення судом не встановлено.

Доводи позивача стосовно того, що поставка за видатковими накладними за період з 28.11.2011 р. по 20.12.2011 р. (на підставі яких у відповідача виникла заборгованість) була здійснена поза межами строку дії договору за самостійно виписаними накладними, суд не приймає, оскільки судом вже встановлено, що строк дії договору був продовжений до 31.12.2011 р. додатковою угодою № 1 від 30.05.2011 р. та, як вбачається з видаткових накладних, на які посилається позивач, вони були підписані в межах строку дії та на виконання вказаного договору, що також підтверджується призначенням поставки у цих видаткових накладних.

При цьому суд не приймає твердження позивача про те, що додаткова угода була укладена сторонами після закінчення дії основного договору, а тому вона (додаткова угода) не може продовжити його дію та створити будь-які юридичні наслідки. Судом встановлено, що вказана додаткова угода є погодженим волевиявленням сторін на продовження дії договору поставки та недійсною чи неукладеною судом не визнавалась.

Щодо посилання представника позивача на протокол розбіжностей від 18.05.2010 р., в якому визначений інший період для оплати поставленого товару, суд зазначає, що вказаний протокол містить різні редакції пункту 6.1 договору, який сторони не погодили.

Однак, вказаний пункт врегульовує відносини контрагентів стосовно попередньої оплати товару, а не остаточного порядку розрахунків, визначеного п. 6.3 договору, який залишився незмінним.

Також не мають значення для поновлення стороків позовної давності надані позивачем вимоги про сплату заборгованості, оскільки вони не змінюють передбачений договором порядок розрахунків.

Так, суд відхиляє надану позивачем в судовому засіданні претензію про сплату заборгованості, яка на його думку змінює порядок перебігу строку позовної давності. При цьому суд зазначає, що, по-перше - вказана вимога була направлена відповідачу під час розгляду даної справи, а тому значення для вирішення спору вона не має у питанні відновлення строку позовної давності, а по-друге - обумовити початок перебігу строку позовної давності із пред'явленням претензії можливо лише у разі невизначеності у договорі строку виконання зобов'язання, що не відповідає фактичним обставинам даної справи, оскільки сторони чітко визначили строк оплати товару (при тому остаточний) у п. 6.3 договору.

Таким чином, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності та належних доказів його відновлення чи переривання ним не подано, суд відмовляє ТОВ "Фієста" у задоволенні позову відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 32-34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста" до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення 80 857, 75 грн. відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 12 березня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 17 березня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна