РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015Справа №910/29425/14

за позовом Державного підприємства "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень"

до Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів"

про стягнення заборгованості у розмірі 2 391 393,76 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Мельник І.М. (дов.№1 від 05.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" про стягнення заборгованості у розмірі 2 391 393,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявною сумою заборгованості з боку Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів", яка утворилась внаслідок несвоєчасного виконання ним зобов'язань про внесення орендної плати за Договором № 29/99 від 30.08.1999 року (зі змінами та доповненнями внесеними Угодою № 1від 01.02.2000 та Угодою № 2 від 01.09.2002) у період з 01.10.2010 по 30.09.2012 року. Враховуючи невиконання відповідачем основного зобов'язання, позивачем також пред'явлено до стягнення сум пені, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2014 порушено провадження у справі №910/29425/14 та призначено її до розгляду на 10.02.2015 року.

У судовому засіданні 10.02.2015, у задоволення клопотання представників сторін, суд продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та оголосив перерву до 05.03.2015 року.

04.03.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 05.03.2015 представник позивача надав усне клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення із матеріалами справи, а саме із наданим 04.03.2015 відзивом на позов.

З огляду на викладене ухвалою суду розгляд справи відкладено на 12.03.2015 року.

До початку судового засідання 12.03.2015 позивач надав через відділ документообігу та діловодства суду письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні12.03.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги та спираючись на доказі надані до справи просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач повторно не забезпечив явку свого представника для участі у судовому засіданні, хоча про дату, час та місце проведення судового засіданні повідомлений належним чином; відзив та інші документи, що витребувані ухвалами про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи, до суду не надав.

Разом з тим, приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач не з'явився на виклик суду, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до укладеного Договору № 29/99 від 30.08.1999, з урахуванням змін та доповнень внесеними до нього Угодою №1 та Угодою №2, Державне підприємство «Державний інститут комплексних техніко - економічних досліджень» виконав покладені на нього зобов'язання - передав Державній акціонерній компанії „Національна мережа аукціонних центрів" у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 1182,6 кв.м., про що сторонами складено акт приймання передачі приміщення від 01.02.2000 року.

Згідно з п.3.1. Договору № 29/99 від 30.08.1999 та Угоди №1 від 01.02.2000 перерахування здійснюються Орендарем Орендодавцеві не пізніше 5 числа поточного місяця, з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Згідно з п.3.3. Договору № 29/99 від 30.08.1999 та Угоди №1 від 01.02.2000 витрати на утримання нерухомого майна, сплачуються Орендарем Орендодавцеві відповідно з показниками лічильників на електроенергію, тепло та водопостачання, а в неподільній частині розрахованих пропорційно розміру орендованої загальної площі, в строки зазначені в п.3.1 Договору.

Строк дії договору згідно з змінами внесеним Угодою № 2 встановлений до 31.08.2004 року.

Відповідно до п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29.05.2013 за №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" у розгляді справ зі спорів, що виникають з договорів оренди будівель або інших капітальних споруд, слід враховувати умови договору та спеціальні норми статті 795 ЦК України, в силу яких договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

Як вбачається з матеріалів справи, орендоване приміщення за договором № 29/99 від 30.08.1999 відповідач повернув позивачу 31.08.2012, про що сторонами складено акт приймання-передачі.

Отже судом встановлено, що договір оренди № 29/99 від 30.08.1999 припинено саме 31.08.2012 року.

Факт надання з боку позивача послуг з оренди та комунальних послуг по орендованому приміщенню, та підтвердження отримання зазначених послуг відповідачем, підтверджено наданими до матеріалів справи актами здачі-приймання робіт, які підписані та скріплені печатками двох сторін.

Проте відповідач у порушення договірних зобов'язань не здійснив оплату за отримані послугу, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 2 694 304,38 грн, що підтверджено підписаним та скріпленим печатками сторін актом звірки взаєморозрахунків по Договору оренди №29/99 від 30.08.1999р станом на 01.09.2012 року.

05.03.2014 Державною фінансовою інспекцією в м. Києві проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Державний інститут комплексних техніко- економічних досліджень», в ході якої виявлено, що за спірним Договором заборгованість ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» складає 2 676 874,98 грн.

Позивачем отримано вимогу Державної фінансової інспекції в м. Києві щодо усунення порушень виявлених ревізією, в тому числі вимогу нарахувати та стягнути штрафні санкції з ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» за період з 01.10.2010 по 30.09.2012 зі суми боргу 1 637 121,56 грн.

07.11.2014 Окружним адміністративним судом м. Києва постановлено рішення про задоволення позовних вимог Державної фінансової інспекції в м. Києві та зобов'язання ДП «ДІКТЕД» виконати вимоги Держфінінспекції в м. Києві, а саме: нарахувати та стягнути штрафні санкції з ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» у сумі 493 040,87 грн. у порядку визначеному законодавством України.

З метою отримання грошових коштів в погашення існуючої заборгованості 24.11.2014 позивачем надіслано претензію відповідачу щодо сплати заборгованості за період з 31.10.2010 по 31.08.2012 за Договором №29/99 від 30.08.1999, а також пені і штрафних санкцій відповідно до вимоги Державної фінансової інспекції в м. Києві.

Відповіді на зазначену претензію відповідачем надано не було. Разом з тим, ПAT ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» підтвердила заборгованість у розмірі 2 679 304,38 грн. шляхом підписання акту звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2014pоку.

На день звернення до суду у позивача рахується за відповідачем заборгованість зі сплати платежів за Договором № 29/99 від 30.08.1999 у розмірі 1 900 305,76 грн., що підтверджено доданої до матеріалів справи Довідкою Державного підприємства "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" № 04-48 від 09.02.2015 року.

Оскільки на адресу позивача на день подачі позову не надходило грошових коштів у рахунок погашення заборгованості позивач звернувся до суду із даним позовом, яким просив додатково стягнути з відповідача суми пені, інфляційних витрат та 3% річних нарахованих на суму основного боргу.

Відповідач заперечуючи проти позову , зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок пропуску позивачем встановленого строку позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 30.08.1999 укладено Договору № 29/99 оренди нежитлових приміщень.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За приписами статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частинами 2,3 статті 291 ГК України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на якій його було укладено. Договір оренди може бути разірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторні договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною другою статті 795 ЦК України встановлено, що повернення наймочем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Оскільки, законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі, та врахувавши, що відповідачем орендоване майно повернуто позивачеві за відповідним актом 31.08.2012, тому суд вважає, що Договір оренди нежитлових приміщень № 29/99 від 30.08.1999 припинив свою дію саме 31.08.2012 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що внаслідок неналежного виконання обов'язків з боку відповідача щодо внесення орендних платежів у період з 31.10.2010 по 30.09.2012, за Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" утворилась заборгованість перед Державним підприємством "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" у розмірі 1900305,76 грн.

Ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним Кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші ), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 4 статті 631 Цивільного кодексу України унормовано, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України.

Суд за власним переконанням оцінив надані сторонами докази, встановив, що оскільки відповідач не в повному обсязі здійснив розрахунки з внесення орендної плати за договором № 29/99 від 30.08.1999, тому позивач - Державне підприємство "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" має право вимагати від Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" стягнення заборгованості з орендної плати за період з 31.10.2010 по 31.08.2012 у розмірі 1 900 305,76 грн.

Одночасно суд не погоджується з твердженням відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до вимоги позивача про стягнення суми основного боргу з орендної плати виходячи з наступного.

Стаття 264 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності переривається у разі вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

У відповідності до п. 4.4.1. Постанови від 29.09.2013 р. № 10 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановити, коли конкретно вчинені боржником конкретні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Договір № 29/99 від 30.08.1999 припинив свою дію 31.08.20012 року. Акт звіряння взаєморозрахунків підписано позивачем та відповідачем станом на 01.09.2012.

Акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" головним бухгалтером та скріплений печаткою товариства, є зведеним обліковим документом, який відображає та фіксує стан розрахунків між сторонами за певний період та містить загальну суму заборгованості, визнану відповідачем.

Згідно припису п. 7 ст. 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Статтею 9 зазначеного закону встановлено, що відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Тобто, відповідачем саме в межах позовної давності вчинено дії щодо визнання боргу, тому строк позовної давності щодо стягнення суми основного боргу з орендної плати за Договором № 29/99 від 30.08.1999 у розмірі 1 900 305, 76 грн є перерваним в розумінні ст. 264 ЦК України.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем заявлено до стягнення також відповідні штрафні санкції, а саме пеню у розмірі 141 744,12 грн., штраф у розмірі 244 540,72 грн. та 104 803 грн. 3% річних.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.4. договору визначено, що орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором) (п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням умов Договору та приписів ст. 232 Господарського кодексу України, з яким суд погоджується щодо сум та строків, здійснивши перерахунок сум пені, суд визнає суму пені обґрунтованою у розмірі 141 744,12 грн.

Особа, яка порушила господарське зобов'язання або правила здійснення господарської діяльності, зобов'язана сплатити стороні, права якої порушено, штрафні санкції. Тобто у правопорушника виникає так звана штрафна відповідальність. Штрафна відповідальність, на відміну від відповідальності за завдання збитків, має передусім караючу, а не компенсаційну функцію.

Штрафні санкції це, зокрема, господарські санкції у виді грошової суми, та надає їх виключний перелік, а саме: неустойка, штраф, пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Стаття 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

До того ж, із приписів статті 549 ЦК України слідує, що штраф може встановлюватись за будь-яке порушення зобов'язання, у той час як пеня - на випадок прострочення виконання зобов'язання.

Так, п. 3.4. договору передбачено, що за прострочення більш понад тридцять днів стягується штраф у розмірі семи відсотків від заборгованої суми.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що штраф та пеня не є тотожними видами відповідальності за порушення виконання договірних зобов'язань та задовольняє вимогу позивача про стягнення 244 540,72 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд визнав його обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства України, а вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних розміром 104 803,16 грн. такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню у повному обсязі.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" до Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" про стягнення заборгованості у розмірі 2 391 393,76 грн. - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів" (02660, місто Київ, вулиця М.Раскової, 15; ідентифікаційний код 20064284) на користь Державного підприємства "Державний інститут комплексних досліджень" (02660,місто Київ, вулиця М.Раскової, 15; ідентифікаційний код 00209131) 1 900 305 (один мільйон девятсот тисяч триста п'ять) гривень 76 копійок - основного боргу, 141 744 (сто сорок одну тисячу сімсот сорок чотири) гривні 12 копійок пені, 244 540 (двісті сорок чотири тисячі п'ятсот сорок) гривень 72 копійки штрафу, 104 803 (сто чотири тисячі вісімсот три) гривні 16 копійок 3% річних та 47 827 (сорок сім тисяч вісімсот двадцять сім) гривень 88 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті 12.03.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 17.03.2015 року

Суддя К.В. Полякова