ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 922/4847/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., судді Івакіна В.О., Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - Плесюк Н.С. (дов. б/н від 10.12.2014 р.)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№174Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 09 грудня 2014 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична фірма "Вертекс", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа, Харківська область

про стягнення 84918,51 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Фармацевтична фірма "Вертекс", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ "Титан" заборгованість за договором поставки №01/12/12- Я-25 від 01.12.2012 р. в розмірі 71178,02 грн., пеню в розмірі 1246,81 грн., інфляційні втрати в розмірі 10321,77 грн., 3% річних в розмірі 2171,91 грн.; судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2014 р. у справі №922/4847/14 (суддя Яризько В.О.) позов задоволено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначає про безпідставність посилання відповідача на ненастання строку розрахунків за поставлений товар. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

В обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу позивачем до відзиву (вх. №3709 від 06.03.2015 р.) надані документи, які колегією суддів долучені до матеріалів справи.

Копія ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 р., що була направлена на адресу позивача, повернулась з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

В судовому засіданні представник позивача свою правову позицію, викладену у відзиві, підтримує в повному обсязі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач, ТОВ "Титан", в судове засідання свого представника вдруге не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75.

Нез'явлення в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.12.2012 р між ТОВ "Фармацевтична фірма "Вертекс" (постачальник) та ТОВ "Титан" (покупець) було укладено договір поставки №01/12/12-Я-25, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (т. 1 а. с. 33-36).

Найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) визначаються специфікацією, яка є невід'ємною частиною договору (п.1.2 договору).

Поставка товару здійснюється постачальником на підставі заявки відповідача протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання (п.2.1 договору).

Поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі товару відповідачу (п.2.5 договору).

Відповідно до п.4.1 договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації.

Пунктом 4.2 договору сторони обумовили, що ціна товару, яка входить у партію поставки, підтверджується в заявці покупця та вказується в видатково-прибуткових накладних.

Сума договору складається з суми вартості партій товару, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору (п.4.3 договору).

Згідно п. 5.1 договору оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється шляхом безготівкового розрахунку по мірі реалізації поставленого товару кожні 30 календарних днів з моменту поставки товару на склад покупця. Оплата товару здійснюється покупцем на підставі договору та накладної, за якою передавався товар (п. 5.3 договору).

В пункті п.5.4 договору покупець зобов'язався надавати постачальнику звіт про реалізований товар кожні 30 днів.

Строк дії договору, встановлений п. 10.1, - з моменту підписання сторонами та скріплення його печатками протягом одного року. Договір пролонгується на той самий термін, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку дії договору письмово не заявить про бажання розірвати його (п. 10.2 договору).

За умовами п. 10.3 договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов'язань та за відповідальність по порушенню, яке мало місце під час дії цього договору.

На виконання умов договору за період з 15.01.2013 р. по 31.01.2014 р. ТОВ "Фармацевтична фірма "Вертекс" поставило покупцю товар на загальну суму 90609,96 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

ТОВ "Титан" свої зобов'язання по оплаті отриманого товару виконав частково, сплативши в рахунок оплати товару за договором № 01/12/12-Я-25 17520,09 грн., про що свідчать копії виписок банку (т.1 а. с. 277-283).

Згідно накладних на повернення покупець повернув постачальнику товар на суму 1911,85 грн. (т.1 а. с. 271-276).

За вказаних обставин у ТОВ "Титан" перед ТОВ "Фармацевтична фірма "Вертекс" виникла заборгованість в розмірі 71178,02 грн.

12.06.2014 р. постачальник звернувся до покупця з претензією про сплату заборгованості за договором № 01/12/12-Я-25 від 01.12.2012 р. в розмірі 71178,02 грн. (т.1 а. с. 246), яка була залишена покупцем без реагування.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків за період січень 2013 р. - лютий 2014 р., підписаного сторонами та скріпленого їх печатками, заборгованість ТОВ "Титан" станом на 28.02.2014 р. склала 71178,02 грн. (т.1 а. с. 264-270).

Покупець в добровільному порядку заборгованість за отриманий товар не здійснив, нереалізований товар не повернув, що стало підставою для звернення ТОВ "Фармацевтична фірма "Вертекс" до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Титан" 71178,02 грн. - основного боргу, 1246,81 грн. - пені, 10321,77 грн. - інфляційних втрат, 2171,91 грн. - 3% річних

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції визнав їх правомірними, обґрунтованими, та не спростованими відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на таке.

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору поставки № 01/12/12-Я-25 від 01.12.2012 р.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, позивач, виконуючи свої обов'язки за договором, здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 90609,96 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на неможливість прийняття наданих позивачем видаткових накладних в якості належних доказів на підтвердження факту здійснення поставки товару через їх невідповідність вимогам чинного законодавства щодо оформлення товаророзпорядчих документів.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Як вже було зазначено вище, між сторонами існували правовідносини з купівлі-продажу (поставки).

Отже, обставини щодо поставки товару, можуть підтверджуватися первинними документами в розумінні вищезазначених положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", складеними при виконанні господарської операції.

Здійснивши аналіз наданих позивачем видаткових накладних, колегія суддів констатує, що вони відповідають вимогам ст.9 Закону України від 16.07.1999 р. за № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку: містять обов'язкові реквізити первинних документів, зокрема назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; посилання на договір; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції. Дані накладні є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції (поставка товару) та є підставою для оплати за поставлений товар у відповідності з вимогами ст. 692 Цивільного кодексу України.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача про те, що з боку ТОВ "Титан" видаткові накладні підписані особами, які не мали на це відповідних повноважень, оскільки окрім підписів на зазначених документах міститься відбиток печатки товариства, що є свідченням прийняття покупцем поставленого товару. Докази на підтвердження втрати підприємством печатки, здійснення службового розслідування за фактом незаконного використання печатки ТОВ "Титан" тощо, відповідачем ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надані.

Таким чином, факт поставки товару відповідачу за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами, а тому у відповідача виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару.

В апеляційній скарзі заявник стверджує, що строк оплати товару за спірним договором не настав з тих підстав, що строк оплати товару у відповідності з п. 5.1. договору ставиться в залежність від його реалізації третім особам та відповідач повинен здійснювати оплату товару саме після його реалізації. При цьому, скаржник вважає, що доказів на підтвердження подальшої реалізації товару третім особам позивачем до суду не надано у зв'язку з чим вважає, що строк оплати, визначений умовами договору поставки №01/12/12-Я-25 від 01.12.2012 р. ще не настав.

Дослідженням обставин по справі встановлено, що відповідач в порушення умов договору звіти про реалізований товар, який зобов'язаний був надавати кожні 30 днів, позивачу не надавав.

Як зазначає позивач, та не спростовано відповідачем, останнім не були виконані умови договору щодо складання та направлення звітів.

Відповідач не надав доказів наявності у нього залишків нереалізованого товару на суму 71178,02 грн., наявність якого безпосередньо пов'язана з можливістю повернення цього товару. До того ж, звітів про реалізацію товару або доказів на підтвердження того, що отриманий товар є нереалізованим відповідачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Згідно п. 6.1 договору граничним терміном реалізації товару являється 5% від загального строку придатності товару, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

Втім, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався з пропозицією до позивача повернути нереалізований товар та повідомляв позивача про наявність у нього нереалізованого товару.

Отже, колегія суддів вважає, що ненадання відповідачем звітів та не надання доказів того, що товар не реалізований, не звільняє його від обов'язку оплатити отриманий товар.

З огляду на наведене, посилання відповідача на не настання строку розрахунків за поставлений товар є безпідставним, а у позивача у відповідності з умовами договору та нормами чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 530, ст. 692 Цивільного кодексу України наявні правові підстави вимагати стягнення з відповідача 71178,02 грн. грошових коштів за поставлений товар.

Стосовно твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що акт звірки розрахунків не є доказом існування заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Акт звірки за своєю правовою природою носить інформаційний характер та не може вважатися безумовною підставою для стягнення оспорюваної суми. Між тим, акт звірки має складатись виключно на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів. Даний акт відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України приймається до уваги судом разом з документами первинного бухгалтерського обліку в якості доказу на підтвердження виконання сторонами договору та доказу наявності у відповідача заборгованості в сумі 71178,02 грн. Відомості, відображені в акті звірки не спростовані відповідачем, контррозрахунок суми заборгованості відповідачем до суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність в матеріалах справи доказів оплати поставленого товару, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно визнав позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 71178,02 грн. обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про їх відповідність вимогам чинного законодавства та задовольнив позов в цій частині.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 р. у справі №922/4847/14 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 р. у справі №922/4847/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 18.03.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.