КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа№ 910/22145/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

при секретарі Бурдейній Н.В.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги

Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

на рішення господарського суду

міста Києва від 10.12.2014р.

у справі №910/22145/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 101 846,81 грн.

та за зустрічним позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

про визнання недійсним договору фінансового лізингу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. (повний текст рішення складено 15.12.2014 р.) у справі №910/22145/14 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" 88 025,95грн. основного боргу по лізинговим платежам, 8 067,80грн. пені, 4 637,34грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1 115,72 грн. - 3% річних та 2 036,94грн. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/22145/14 та прийняти нове рішення, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача (за первісним позовом) вимоги, викладені в апеляційній скарзі, підтримав вважає що рішення місцевого суду підлягає скасуванню.

Крім того, представником заявлено клопотання про доручення до матеріалів справи доказів вилучення та повернення предмету лізингу.

Колегія суддів відхиляє дане клопотання з мотивів наведених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Представник позивача, за первісним позовом, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду - без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 25.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №559-L, за умовами якого позивач зобов'язався набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно, наведене в специфікації, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з Графіком сплати лізингових платежів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу за формою, встановленою лізингодавцем.

Згідно специфікації предметом лізингу є: горизонтальний автоматичний прес НСЕ60FE-8 з конвеєром " 56", 2012 року, виробництва компанії PTR PATRIOT, країна виробника США, вартістю 2 224 351,50 грн. з ПДВ.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач,за первісним позовом ( надалі-позивач) звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідачем в порушення умов договору не було у повному обсязі сплачено лізингові платежі, в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 88 025,95 грн. та за неналежне виконання зобов'язань нараховані пеня в сумі 8 067,80 грн., збитки від зміни індексу інфляції в розмірі 4 637,34 грн. та 3% річних в сумі 1 115,72 грн.

В свою чергу відповідач, за первісним позовом (надалі-відповідач) звернувся із зустрічним позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним, посилаючись на те, що з причин не залежних від позивача, за зустрічним позовом, вказане майно не використовувалось, оскільки його використання носить вкрай неефективний характер і призводить до нераціонального використання державних коштів отриманих позивачем на організацію системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини в Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" від 26.07.2001 № 915. Технічний аудит за участю відповідних спеціалістів, проведений позивачем встановив, що дохід позивача від використання предмету лізингу значно менший від виплат за договором фінансового лізингу, у зв'язку з тим, що ціна предмету договору лізингу відповідно до специфікації - 2 224 351,50 грн. є завищеною та не відповідає дійсній ціні на аналогічний горизонтально-автоматичний прес.

Крім того, відповідач, за первісним позовом вказує на те, що він є державним підприємством, підпорядкованим Кабінету Міністрів України та зміст договору в порушення ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та підлягає визнанню недійсним.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що вимоги позивача про стягнення боргу по сплаті лізингових платежів в розмірі 80 025,95 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Укладеним між сторонами договором передбачено нарахування пені за кожний день прострочення, тобто, відповідальність носить подовжувальний характер.

У зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті лізингових платежів відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню відповідно до п. 9.2.1. договору, розмір якої, за обґрунтованим розрахунками позивача становить 8 067,80 грн., а також на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 4 637,34 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1 115,72 грн. - 3% річних.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, господарський суд виходив з того, що предмет лізингу та відповідно його ціна, за умовами договору, обрані саме позивачем, а тому посилання на те, що ціна предмету лізингу в розмірі 2 224 351,50 грн. є завищеною та не відповідає його дійсній ціні є необґрунтованими. Крім того, підписуючи редакцію договору позивач за зустрічним позовом, погодився з передбаченими договором умовами. Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач, за зустрічним позовом, має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Разом з тим, позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання договору фінансового лізингу № 5559-L від 25.09.2012 недійсним відсутні.

Заперечуючи проти рішення місцевого суду, відповідач за первісним позовом наголошує на тому, що позивач за первісним позовом, в односторонньому порядку розірвав договір, наслідком чого у позивача за первісним позовом, відсутній обов'язок надати предмет лізингу у власність відповідача за первісним позовом, отже відсутнє право вимагати його оплати. Судом не враховано того, що апелянтом сплачена більша частина коштів за договором, тому вимога про стягнення покупної плати в розмірі 52 401,67грн., нарахованих 3% річних, інфляційних втрат та пені є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо недійсності договору, то апелянт вказує на те, що укладання низки договорів фінансового лізингу відбувалось не на конкурсній основі, з перевищенням повноважень на їх, в тому числі оспорюваний, укладання, оскільки Статутом підприємства є обмеження щодо повноважень директора відповідача щодо прийняття самостійного рішення на укладання договорів сума яких перевищує 5 100 000грн.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 806 ЦК України передбачає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Частиною 2 статті 189 ГК України встановлено, що ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі у гривнях.

Відповідно до п.п.1.4-1.5 договору фінансового лізингу лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обирає предмет лізингу та продавця(постачальника) предмета лізингу; відповідальність за ризики, пов'язані з вибором продавця, ціною предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання лізингоодержувачем, тощо несе лізингоодержувач.

Відповідно до акту від 29.03.2012 позивач за первісним позовом, передав, а відповідач за первісним позовом, прийняв предмет лізингу в користування без будь-яких зауважень.

Відповідно до умов, укладеного сторонами договору, у випадку вилучення лізингодавцем предмета лізингу, зобов'язання лізингоодержувача по сплаті майбутніх лізингових платежів припиняються з дня вилучення предмету лізингу. Несплачені лізингові платежі, та інші платежі згідно з договором, підлягають сплаті лізингодавцю протягом трьох робочих днів з дня вилучення предмета лізингу. Вилучення предмету лізингу не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх несплачених платежів до дати вилучення предмету лізингу, в тому числі, несплаченої суми штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди. ( п.4.17 п.п. д; п.7.4 договору)

Крім того, за змістом п.. 7.2 договору вбачається, зокрема, що у випадку неналежного виконання зобов'язань в частині оплати, позивач за первісним позовом, має право на власний розсуд: розірвати договір; вилучити предмет лізингу; застосувати штрафні санкції, тощо.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем за первісним позовом не оспорюється факт неналежного виконання зобов'язань з оплати лізингових платежів, тому у зв'язку з наявністю заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 89 025,95 грн. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. 07.07.2014 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4105 про вилучення та повернення лізингоодержувачем (відповідачем) на користь лізингодавця (позивача) предмету лізингу.

На підставі зазначеного напису Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 14.07.2014 винесено постанову ВП № 44008798 про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, позивач за первісним позовом, на адресу відповідача за первісним позовом, направив повідомлення про сплату заборгованості та про дострокове розірвання договору в зв'язку з порушенням його з боку останнього. Відповідь отримана не була.

Заперечення відповідача за первісним позовом про те, що предмет лізингу повернутий лізингодавцю відхиляються з огляду на те, що наданий в судовому засіданні акт державного виконавця № 15 не стосується даної справи.

Так, акт № 15 вказує на виконавчий напис № 4109, тоді як відносно вилучення та повернення лізингоодержувачем (відповідачем за первісним позовом) на користь лізингодавця (позивача за первісним позовом) предмету лізингу по даній справі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4105 від 07.07.2014, тобто мова йде про іншій предмет лізингу.

Акт про повернення позивачеві за первісним позовом майна, відповідно до договору фінансового лізингу, підписаного сторонами у справі, не має.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність порушень в частині неналежного виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язань зі сплати лізингових платежів.

Укладеним між сторонами договором передбачено нарахування пені за кожний день прострочення, тобто, відповідальність носить подовжувальний характер.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті лізингових платежів відповідач за первісним позовом не виконав, він повинен сплатити позивачу за первісним позовом, крім суми основного боргу, пеню відповідно до п. 9.2.1. договору

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, про що правильно зазначив господарський суд.

Таким чином, вимоги про стягнення суми боргу з нарахованою на нього розміром пені, інфляційних втрат та річних є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», листа ВСУ від 24.11.2008р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Тому сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб'єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповідно, вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Матеріали справи не містять будь-яких заперечень позивача за зустрічним позовом (з 2012 року до моменту звернення з відповідним позовом до суду) про невідповідність умов договору та додаткових угод до нього приписам чинного законодавства, або доказів того, що при обставинах, що склалися, був змушений підписати дані угоди.

Навпаки, умови договору містять положення про те, що відповідач за первісним позовом повинен надати документи, що підтверджують повноваження представника на укладання договору та наступних документів, які укладаються з метою забезпечення виконання договору фінансового лізингу (п.2 попередні умови).

Відповідно до витягу ЄДРПОУ, на момент укладання оспорюваного договору, посаду директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною займав Радіонов Д.В., належних доказів того, що відповідно до Статутних документів у директора були обмеження на укладання договорів не надано та позивачем, за зустрічним позовом, не спростовано.

У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Як вказувалось вище, саме відповідач за первісним позовом, самостійно зробив вибір та за умовами договору взяв на себе всі ризики, пов'язані з вибором продавця, ціною предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання лізингоодержувачем.

Посилання на те, що використання предмету лізингу є вкрай не ефективним, що знайшло підтвердження у проведених перевірках статей фінансових планів на 2012-2013р.р., колегія суддів вважає хибними в зв'язку з тим, що дані обставині пов'язані безпосередньо з господарською діяльністю підприємства та не впливають на суть взятих за договором зобов'язань, тому не є підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва № 910/22145/14 від 10.12.2014р.- без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко