РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015Справа №910/8327/14
За позовом Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»

про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 8802715,92 грн.,

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»

до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

про стягнення безпідставно одержаних коштів в розмірі 4651719,36 грн.

Головуючий суддя - Сташків Р.Б.;

Судді: Отрош І.М.;

Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача - Ковалевський Р.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Зозуля О.Б. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» (далі - Відповідач) про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення 1834723 гривень 78 копійок.

Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» було подано зустрічний позов про стягнення безпідставно одержаних коштів в розмірі 5079030 гривень 89 копійок. Судом зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі №910/8327/14.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2014 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю, зустрічний позов було повністю задоволено. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2014 рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2014 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де вказана справа згідно повторного автоматизованого розподілу надійшла на новий розгляд до судді Сташківа Р.Б. та була прийнята ним до провадження.

Через відділ діловодства суду від Позивача та Відповідача до початку розгляду справи по суті надходили заяви про зміну предмету позову та зміну розміру позовних вимог відповідно до ст. 22 ГПК України. У поданих заявах сторони, окрім раніше заявлених вимог первісного позову про повернення безпідставно отриманих коштів та сплату нарахованих процентів, та вимог зустрічного позову про повернення безпідставно отриманих коштів, змінюють предмети позовів та просять суд (відповідно до останніх редакції заяв):

1) по первісному позову в редакції заяви від 18.03.2015 про стягнення 8802715,92 грн., з яких:

- неповернута частина безпідставно отриманих коштів (кредиту) - 3404585,31 грн.;

- проценти, нараховані за безпідставне користування коштами - 3838574,74 грн.;

- інфляційні втрати - 876344,37 грн.;

- 3% річних - 225262,29 грн.

2) по зустрічному позову в редакції заяви від 10.12.2014 про стягнення 4651719,36 грн., з яких:

- неповернута частина безпідставно отриманих коштів (процентів) після зарахування зустрічних однорідних вимог - 1675445,58 грн.;

- проценти, нараховані за безпідставне користування коштами - 1981715,10 грн.;

- інфляційні втрати - 842477,04 грн.;

- 3% річних - 152081,64 грн.

Судом вищевказані заяви прийняті, тому відповідно до ст. 55 ГПК України мають місце нові ціни первісного та зустрічного позовів, з яких і підлягає вирішенню спір у справі.

Позовні вимоги первісного та зустрічного позовів зокрема мотивовані тим, що всупереч визнанню недійсним Кредитного договору № 758 К-Н від 17.12.2007 рішенням Господарського суду міста Києві від 25 липня 2013 року у справі №5011-33/15970-2012, сторонами протиправно не було проведено реституцію по виконаним за цим договором зобов'язанням, а також не було одна одній сплачено відсотки за користування коштами виходячи з розміру ставки НБУ, та санкції за ст. 625 ЦК України. Також спірним питанням між сторонами є проведенням взаємозаліків зустрічних однорідних вимог за ст. 601 ЦК України.

У судовому засіданні за наслідками розгляду заяви Позивача від 26.11.2014 про забезпечення позову, судом було оголошено про залишення її без задоволення, оскільки Позивачем, всупереч ст.ст. 66-67 ГПК України, не доведено суду (не надано письмових та інших доказів), що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі, а одні лише припущення Позивача належними доказами не являються. При цьому, сума судового збору, сплачена Позивачем за звернення до суду з даною заявою, в зв'язку з відмовою суду в її задоволенні, покладається на Позивача та йому не відшкодовується.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

17.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (в подальшому назву змінено на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Позивач, Банк) та Міжрегіональною академією управління персоналом (у формі акціонерного товариства закритого типу) (перейменоване на Приватне акціонерне товариство «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», Відповідач, Позичальник) було укладено Кредитний договір № 758 К-Н, відповідно до якого Банк має право надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі, на строк та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін, відповідно до умов Кредитного договору Позичальнику було видано кредитні кошти в загальному розмірі 10000000 гривень, з яких повернуто Банку 6595414 гривень 69 копійок та сплачено останньому 5079030 гривень 89 копійок процентів відповідно до умов Кредитного договору, та отже не повернуто 3404585,31 грн. кредитних коштів.

У подальшому рішенням Господарського суду міста Києві від 25 липня 2013 року у справі №5011-33/15970-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01 жовтня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2014 року, визнано недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 758 К-Н від 17.12.2007, укладений між Банком та Позичальником.

Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, кожна зі сторін недійсного правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 3 ст. 207 ГК України передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Зі змісту Кредитного договору не вбачається можливість його припинення лише на майбутнє, та натомість, вищеописаним рішенням Господарського суду міста Києві від 25 липня 2013 року у справі №5011-33/15970-2012 Кредитний договір визнано недійсним з моменту укладення.

Згідно з приписами ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, днем коли у кожної зі сторін відпала підстава утримання коштів, набутих за Кредитним договором та днем, коли у кожної зі сторін виник обов'язок відповідно до ст.ст. 207, 216, 1212 ЦК України здійснити реституцію за недійсним договором та повернути набуте є відповідна дата набрання законної сили рішення суду про визнання правочину (Кредитного договору) недійсним, тобто 01.10.2013, та за умови неповернення сторонами у цей день всіх набутих за недійсним правочином грошових коштів, прострочка виконання такого грошового зобов'язання наступає з 02.10.2013.

Станом на час винесення рішення про визнання Кредитного договору недійсним залишились неповернутими та невиконаними: у Відповідача обов'язок повернути Позивачу 3404585,31 грн. неповернутих кредитних коштів; у Позивача обов'язок повернути Відповідачу 5079030 гривень 89 копійок процентів сплачених за користування кредитними коштами. Ці суми визнаються та не заперечуються обома сторонами.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.ст. 536, 1214 ЦК України).

Але згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, то особа зобов'язана відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вигода обох сторін полягала у користуванні ними одержаними коштами (Банк - процентами, а Позичальник - кредитними коштами), то повернути доходи від цих коштів сторони зобов'язані за весь період користування ними, тобто Банк - за весь період перебування у нього сум процентів від кожної з сплачених Позичальником сум процентів, та натомість Позичальник - за весь період користування кожним з кредитних траншів, із урахуванням зменшення суми кредити у зв'язку з частковим поверненням.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що законом не встановлено конкретного розміру процентів, які боржник зобов'язаний сплачувати на підставі ст. 536 ЦК України, то суд, застосовуючи аналогію закону передбачену ст. 8 ЦК України, виходить із розміру облікової ставки Національного банку України, яка є розміром плати за користування чужими грошовими коштами (така плата застосовується, зокрема: у ч. 6 ст. 231 ГК України (при встановлені загального порядку визначення розміру відсотків за час користування чужими коштами); у ч. 1 ст. 1048 ЦК України (при встановлені розміру плати за користування позикою, якщо іншого розміру процентів не встановлено договором позики); у ч. 2 ст. 737 ЦК України (при передачі у ренту грошової суми, якщо більший розмір не встановлений договором ренти); у ч. 1 ст. 1061 ЦК України (при визначені розміру процентів на суму вкладу, якщо у договорі банківського вкладу не встановлений розмір процентів)).

Окрім того, оскільки днем коли у кожної зі сторін відпала підстава утримання коштів, набутих за Кредитним договором та днем, коли у кожної зі сторін виник обов'язок відповідно до ст.ст. 207, 216, 1212 ЦК України здійснити реституцію за недійсним договором та повернути набуте є відповідна дата набрання законної сили рішення суду про визнання правочину (Кредитного договору) недійсним, тобто 01.10.2013, то з 02.10.2013, як з першого дня прострочення виконання грошового зобов'язання на ці неповернуті суми коштів можуть нараховуватися відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми (інший розмір річних процентів договором або законом не встановлений), за весь час прострочення повернення коштів, які при цьому не є штрафними санкціями, а способом захисту майнового права та інтересу кредитора (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14).

З огляду на вищеописане судом також відхиляються посилання Позивача, що обов'язок Відповідача повернути залишок кредиту пов'язаний з письмовою вимогою Позивача, надісланою на адресу Відповідача 19.11.2012. Суд зазначає, що позаяк виникнення обов'язку сторін щодо повернення виконаного за недійсним правочином (кредитним договором) пов'язане з його недійсністю (реституція), а не з невиконанням його умов, то відповідно такий обов'язок пов'язаний з датою визнання правочину недійсним у судовому порядку (01.10.2013), а не з будь-якої взаємно надісланої вимоги про повернення кредиту та процентів.

Суд також не погоджується із позицією Позивача про те, що в зв'язку із визнанням недійсним Кредитного договору між сторонами склалися позикові правовідносини (договір позики), які регулюються главою 71 ЦК України, та суд зазначає, що правовідносини щодо повернення отриманого за недійсним правочином (а також доходів за час користування) не є відносинами позики, оскільки регулюються ст.ст. 216, 1212, 1214 ЦК України, а окремий договір позики у письмовій формі між сторонами не укладався, тому посилання Позивача на позикові правовідносини є безпідставними.

Дослідивши на виконання постанови Вищого господарського суду України від 29.10.2014 викладену в позові позицію Позивача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог між ним та Відповідачем на суму 5079030,89 грн., суд зазначає, що дана позиція (арк. 7 том І справи) не є в розумінні ст. 601 ЦК України направленою (адресованою, заявленою) Відповідачу заявою про зарахування зустрічних вимог, оскільки вона адресована не Відповідачу, а суду, та не містить адресованого Позивачем його прямого волевиявлення до Відповідача щодо вчинення одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 5079030,89 грн., а суд натомість не є належним адресатом (отримувачем) таких заяв, тому розглядати такі позиції у якості та замість кредитора/зустрічного боржника за приписами ст. 601 ЦК України та згідно з ГПК України правом не наділений.

Тобто наведення у поданому до суду позові наступного абзацу адресовано не Відповідачу, а суду, що суперечить ст. 601 ЦК України: «Оскільки реституційні вимоги банку та відповідача один до одного є однорідними, строк виконання яких настав відразу ж після набрання законної сили рішення суду про визнання недійсним кредитного договору № 768 К-Н від 17 грудня 2007 року, вважаємо за доцільне при розгляді справи застосувати положення, закріплені в ст. 601 ЦК України, та прийняти рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Віщий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» лише різниці між взаємними вимогами в розмірі 1834723 гривні 78 копійок: вимоги банку до відповідача, - 6913754 гривень 67 копійок, а вимоги позивача до банку, - 5079030,89 грн.».

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» також викладено правову позицію, що подання кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Також посилання, що ст. 601 ЦК України встановлює, як обов'язкову умову, безспірність заявлених до зарахування вимог, судом відхиляється, оскільки такого нормами ст. 601 ЦК України не передбачено, а посилання на практику суду касаційної інстанції судом відхиляється, оскільки дана практика стосується лише тих конкретних справ та встановлених судом в межах них обставин, і не є обов'язковою до застосування у інших справах як прецедент. Суд зазначає, що ст. 601 ЦК України пов'язує зарахування зустрічних однорідних вимог лише з настанням строку виконання відповідних зобов'язань та з їх зустрічністю у сторін одна щодо одної, тоді як недопустимість зарахування зустрічних вимог наведено у ст. 602 ЦК України, яка умови про необхідність безспірності також не містить.

Натомість у матеріалах справи міститься заява Відповідача № 21/14 від 22.08.2014, яка була отримана Позивачем 28.08.2014, та яка у розумінні ст. 601 ЦК України є заявою про зарахування між сторонами зустрічних однорідних вимог на суму 3404585,31 грн., а саме, враховуючи наявний у Відповідача обов'язок повернути Позивачу 3404585,31 грн. неповернутих кредитних коштів, та зустрічний обов'язок у Позивача повернути Відповідачу 5079030,89 грн. процентів, сплачених за користування кредитними коштами.

Оскільки судом встановлено відповідність вказаної заяви вимогами ст. 601 ЦК України, а підстави недопустимості зарахування зустрічних вимог за ст. 602 ЦК України у межах даних правовідносин не встановлені, то з 29.08.2014 у зв'язку з зустрічним зарахуванням 28.08.2014 заборгованість Відповідача по поверненню Позивачу 3404585,31 грн. неповернутих кредитних коштів є погашеною, тобто дорівнює нулю, та натомість обов'язок Позивача повернути Відповідачу отримані проценти зменшився та становить 1675445,58 грн.

З огляду на наведене, та в межах заявлених Позивачем та Відповідачем періодів нарахування процентів у розмірі ставки НБУ та санкцій за ст. 625 ЦК України, правомірними є:

1) по первісному позову на суми неповернутих кредитних траншів - нарахування процентів у розмірі ставки НБУ від часу отримання кожного з траншів у межах періоду з 18.12.2007 по 28.08.2014 включно, а на суму 3404585,31 грн. решти неповернутих кредитних коштів після визнання недійсним Кредитного договору - нарахування санкцій за ст. 625 ЦК України за період з 02.10.2013 по 28.08.2014 включно; подальше нарахування вказаних процентів та санкцій у зв'язку з вищеописаним зарахуванням суми з 29.08.2014 є безпідставним;

2) по зустрічному позову на кожну суму перерахованих процентів за користування кредитом - нарахування процентів у розмірі ставки НБУ від часу отримання кожної з сум перерахованих процентів за користування кредитом у межах періоду з 08.01.2008 по 28.08.2014 включно, а на суму 5079030,89 грн. решти неповернутих процентів за користування кредитом після визнання недійсним Кредитного договору - нарахування санкцій за ст. 625 ЦК України за період з 02.10.2013 по 28.08.2014 включно, і також є обґрунтованим подальше нарахування вказаних процентів та санкцій за ст. 625 ЦК України, враховуючи вищеописане зустрічне зарахування, на суму 1675445,58 грн. за період з 29.08.2014 по 09.12.2014 включно.

Суд перевірив наданий Позивачем 10.02.2015 розрахунок процентів на суми неповернутих кредитних траншів, у розмірі ставки НБУ від часу отримання кожного з траншів, та у межах періоду з 18.12.2007 по 28.08.2014 включно визнає його обґрунтованим та арифметично правильним, а у іншій частині - необґрунтованим у зв'язку з вищеописаним зарахуванням.

Отже обгрунтваною є сума процентів в розмірі 3530016,58 грн.

Позаяк Позивачем невірно визначено дату нарахування на 3404585,31 грн. (суму решти неповернутих кредитних коштів після визнання недійсним Кредитного договору) санкцій за ст. 625 ЦК України, та натомість правильним є нарахування цих санкцій з 02.10.2013, то суд робить власний розрахунок втрат від інфляції та 3% річних, наступним чином:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
02.10.2013 - 28.08.5.311.142481940.97
- 481940.97 грн. втрат від інфляції;

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3404585.3102.10.2013 - 28.08.20143313 %92623.38
- 92623,38 грн. 3% річних.

Отже, станом по 28.08.2014 включно обґрунтованими до стягнення на користь Позивача з Відповідача є 3530016,58 грн. - процентів, 481940.97 грн. - втрат від інфляції та 92623,38 грн. - 3% річних, а разом 4104580,93 грн.

Також суд перевірив наданий Відповідачем 10.12.2014 розрахунок процентів у розмірі ставки НБУ, нарахованих на кожну суму перерахованих процентів за користування кредитом від часу отримання кожної з сум, із урахуванням вищеописаного заліку, у межах загального періоду з 08.01.2008 по 09.12.2014, і розрахунок санкцій за ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму неповернутих процентів після визнання недійсним Кредитного договору, із урахуванням вищеописаного заліку, у межах загального періоду з 02.10.2013 по 09.12.2014, та визнає ці розрахунки Відповідача обґрунтованим та арифметично правильним, оскільки нараховані Відповідачем суми не перевищують дозволені до стягнення згідно із законом.

Отже обґрунтованими станом на 09.12.2014 є: 1675445,58 грн. - неповернутих у зв'язку з визнаннями кредитного договору недійсним процентів, 1981715,10 грн. - процентів розрахованих за ставкою НБУ, 842477,04 грн. - втрат від інфляції та 152081,64 грн. - 3% річних, а разом 4651719,36 грн.

У матеріалах справи також наявна друга заява Відповідача № 304 від 05.02.2015 про зарахування зустрічних однорідних вимог, направлена Позивачу 06.02.2015 цінним листом з описом вкладення, та отримання якої Позивачем визнається у листі-відповіді від 18.02.2015.

Суд зауважує, що хоча відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень (затв. наказом Мінінфраструктури від 28.11.2013 N 958) встановлено строки пересилання цінних листів між поштовими відділеннями, проте матеріали справи не містять доказів, коли саме Позивачем було отримано надісланого Відповідачем цінного листа на поштовому відділенні, відтак датою, коли Позивачу стало достеменно відомо про заяву Відповідача № 304 від 05.02.2015 про зарахування зустрічних однорідних вимог є дата, якою Позивач визнає отримання цієї заяви, тобто дата листа-відповіді Позивача - 18.02.2015.

Судом досліджена заява Відповідача № 304 від 05.02.2015 та встановлено, що у розумінні ст. 601 ЦК України вона є заявою про зарахування між сторонами зустрічних однорідних вимог на суму 3630521,85 грн. основної заборгованості, а саме:

- вимог Позивача до Відповідача на суму 3630251,85 грн. процентів, розрахованих за ставкою НБУ;

- вимогу Відповідача до Позивача на суму 3657160,68 грн., що складається з суми 1675445,58 грн. - неповернутих у зв'язку з визнаннями кредитного договору недійсним процентів та 1981715,10 грн. - процентів розрахованих за ставкою НБУ.

Заперечення Позивача щодо його відхилення цієї заяви листом від 18.02.2015, та як наслідок її не чинність, судом відхиляються, оскільки за приписами ст. 601 ЦК України заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, визнання безспірності вимог за яким зі сторони зустрічного боржника не вимагається.

Оскільки судом встановлено відповідність вказаної заяви вимогами ст. 601 ЦК України, а підстави недопустимості зарахування зустрічних вимог за ст. 602 ЦК України у межах даних правовідносин не встановлені, то з 18.02.2015 у зв'язку з зустрічних зарахуванням заборгованість кожної зі сторін зменшується, але оскільки до зустрічного зарахування заявлена сума процентів, розрахованих за ставкою НБУ, та які Відповідач повинен сплатити Позивачу (3630251,85 грн.) є більшою, ніж визнана судом обґрунтованою сума заборгованості (3530016,58 грн.), то суд визнає обґрунтованим та враховує зарахування тільки в межах визнаної судом суми - 3530016,58 грн., у іншій сумі зарахування не відбулось в зв'язку з необґрунтованістю заявленої до зарахування суми процентів (розбір розрахунку Позивача та його часткова необґрунтованість наведені вище судом).

Отже, після зарахування залишились до стягнення наступні суми:

1) з Відповідача на користь Позивача:

- 481940,97 грн. - втрат від інфляції;

- 92623,38 грн. - 3% річних,

а сума процентів 3530016,58 грн. погашена зарахуванням;

2) з Позивача на користь Відповідача:

- 842477,04 грн. - втрат від інфляції;

- 152081,64 грн. - 3% річних,

сума неповернутих у зв'язку з визнаннями кредитного договору недійсним процентів 1675445,58 грн. погашена зарахуванням повністю, а процентів розрахованих за ставкою НБУ погашена частково, та залишок до стягнення становить - 127144,10 грн.

При розгляді спору по суті, судом було враховано, що на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 № 152 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 02.03.2015 № 52 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк» з 03.03.2015 по 02.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк» та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації. Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору та винесення рішення у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк» була запроваджена та діє тимчасова адміністрація.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до пунктів 1, 2 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Однак, станом на момент подання даного позову до суду у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк» ще не було запроваджено тимчасову адміністрацію.

При розгляді справи судом було встановлено порушення прав Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» внаслідок безпідставного невиконання Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» грошових зобов'язань, що вищеописано в рішенні.

Конституцією України закріплений обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), та передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55).

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 ГК України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. Таким чином, у разі порушення законних прав та інтересів осіб, суд зобов'язаний їх захистити у спосіб передбачений, зокрема, статтею 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України.

Так, пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Аналогічне положення міститься і у частині 2 статті 20 ГК України, якою встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання та споживачів захищається, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі.

Відтак, виходячи з аналізу зазначених положень норм чинного законодавства, порушені права та інтереси Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» підлягають судовому захисту шляхом присудження до виконання обов'язку Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» по виконанню грошових зобов'язань та сплати санкцій, нарахованих до введення тимчасової адміністрації.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги первісного позову задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» (м. Київ, вул. Фрометівська, 2; ідентифікаційний код 00127522) на користь Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18, літера В; ідентифікаційний код 19356840) 481940 (чотириста вісімдесят одну тисячу дев'ятсот сорок) грн. 97 коп. втрат від інфляції, 92623 (дев'яносто дві тисячі шістсот двадцять три тисячі) грн. 38 коп. - 3% річних, 4770 (чотири тисячі сімсот сімдесят) грн. 02 коп. судового збору за подання позовної заяви, 2385 (дві тисячі триста вісімдесят п'ять) грн. 01 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 2385 (дві тисячі триста вісімдесят п'ять) грн. 01 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні первісного позову відмовити.

Позовні вимоги зустрічного позову задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18, літера В; ідентифікаційний код 19356840) на користь Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» (м. Київ, вул. Фрометівська, 2; ідентифікаційний код 00127522) 842477 (вісімсот сорок дві тисячі чотириста сімдесят сім) грн. 04 коп. - втрат від інфляції, 152081 (сто п'ятдесят дві тисячі вісімдесят одну) грн. 64 коп. - 3% річних, 127144 (сто двадцять сім тисяч сто сорок чотири) грн. 10 коп. - процентів розрахованих за ставкою НБУ, а також 17622 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять дві) грн. 31 коп. судового збору за подання зустрічного позову.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2015

Головуючий суддя Р.Б. Сташків

Судді І.М. Отрош

О.М. Спичак