ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Справа № 926/1256/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузя В.Л.

суддів Галушко Н.А.

Данко Л.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги від 13.10.14 Фермерського господарства «Тимко», с. Сербичани, Сокирянський район, Чернівецька область

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.09.14

у справі № 926/1256/14

за позовом Прокурора Сокирянського району Чернівецької області в особі позивача в інтересах держави

до відповідача 1: Сербичанської сільської ради, с. Сербичани, Сокирянський район, Чернівецька область

до відповідача 2: Фермерського господарства «Тимко», с. Сербичани, Сокирянський район, Чернівецька область

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відділ Держземагенства у Сокирянському районі Чернівецької області, м. Сокиряни

про визнання незаконним і скасування рішення сесії Сербичанської сільської ради від 03.09.09 № 20/21-09, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність територіальної громади.

за участі представників :

прокурор - Макогон Ю.І. (посвідчення № 020325 від 06.09.13);

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2: Дьяконюк Д.Є- представник (довіреність від 17.02.15); Тимко Л.М.- директор

від третьої особи - не з'явився.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 926/1256/14 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кузю В.Л.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 31.10.14 у склад колегії для розгляду апеляційної скарги у справі № 926/1256/14 Господарського суду Чернівецької області введено суддів - Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.10.14 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 04.12.14 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31.10.14).

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.14 до складу судової колегії внесено зміни - замість судді Галушко Н.А. введено суддю Данко Л.С. з підстав, викладених у розпорядженні.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.15 до складу судової колегії внесено зміни - замість судді Орищин Г.В. введено суддю Галушко Н.А. з підстав, викладених у розпорядженні.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 23.09.14 у справі № 926/1256/14 (суддя Желік Б.Є.) позов задоволено, визнано незаконним рішення Сербичанської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 03.09.09 № 20-21-09 «Про надання в оренду земельних ділянок», визнано недійсним договір оренди землі від 05.11.09, укладений між Сербичанською сільською радою Сокирянського району та Фермерським господарством «Тимко» (надалі по тексту - ФГ «Тимко»), зобов'язано ФГ «Тимко» повернути у власність територіальної громади с. Сербичани Сокирянського району Чернівецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована в урочищі «Старий сад» с. Сербичани Сокирянського району, вартістю 716 945,27 грн., кадастровий номер 0:001:0215. Стягнуто до державного бюджету України з Сербичанської сільської ради 8996,45 грн. судового збору, стягнуто з ФГ «Тимко» 7 778,45 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області у даній справі та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права під час прийняття оскаржуваного рішення.

Зокрема, скаржник зазначає про те, що судом проігноровано норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до яких інтереси територіальної громади представляє не держава в особі Держсільгоспінспекції, в інтересах якої діяв позивач у справі, а районна чи обласна ради, або сільський голова.

Крім цього, скаржник вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що спори щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень та спори, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, віднесені виключно до юрисдикції адміністративних судів.

Також, скаржник зазначає, що оспорюване рішення Сербичанської сільської ради не було скасоване, а відтак є дійсним, а також вказує, що підстави для визнання договору оренди у суду були відсутні, адже оскільки договір містить всі істотні умови, укладений у належній формі та на підставі дійсного рішення компетентного органу і виконується належним чином сторонами договору.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги (викладені у формі «позиція апелянта»), поданих суду 28.01.15 та 18.02.15, скаржник, спростовуючи висновки суду першої інстанції та позицію прокурора, викладені в оскаржуваному рішенні, зазначає наступне:

- місцевий господарський суд не визначив суб'єкта чиї інтереси захищає прокурор та не вирішив питання щодо строку позовної давності у даних правовідносинах;

- судом не взято до уваги факт державної реєстрації договору оренди землі, з моменту проведення якої цей договір є чинним, та не залучено до участі у справі в якості третьої особи орган державної реєстрації;

- суд не взяв до уваги положення статті 123 ЗК України та вирішив господарський спір без участі представника сільської ради, яка є стороною оспорюваного договору, незважаючи на те, що з врахуванням сплаченої протягом 5 років ФГ «Тимко» орендної плати, коштів для відрядження уповноваженого представника у сільської ради є достатньо;

- судом не було враховано, що оспорюваний договір оренди містив усі, передбачені Законом України «Про оренду землі», істотні умови;

- прокурор не подав доказів в обґрунтування того, що у однієї із сторін у договорі оренди землі волевиявлення (зовнішнє) на укладення договору оренди землі не відповідало внутрішній волі на цю дію;

- суд не взяв до уваги, що п. 15 ч. 2 ст. 134 ЗК України передбачає, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- щодо посилань прокурора про ухилення третьої особи від додаткового договору на збільшення розміру орендної плати - з 1% до 3 % оцінки вартості об'єкта оренди, що є порушенням п. 27 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», скаржник посилається на п. 13 договору оренди та зазначає, що при визнанні договору оренди недійсним повинна застосовуватися двостороння реституція, оскільки сторони діють на паритетних засадах.

01 грудня 2014 року прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін з підстав його законності та обґрунтованості.

28 січня 2015 року скаржником було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії технічної документації із землеустрою щодо передачі ФГ «Тимко» земельної ділянки, акту прийому-передачі земельної ділянки від 05.11.09 та копії кадастрового плану.

11 лютого 2015 року апелянт подав до суду клопотання про витребування додаткових доказів (в порядку ст. 38 ГПК України) від осіб, перелік яких міститься в даному клопотанні (а.с. 176-180, аркуш 3-4 клопотання).

В силу вимог ч. 1 ст. 38 ГПК України господарський суд може витребувати докази в разі неможливості їх надати стороною або прокурором. Натомість, звертаючись до суду апеляційної інстанції із зазначеним вище клопотанням, скаржник не подав суду доказів звернення ним із відповідними клопотаннями (заявами) до Сербичанської сільської ради, Сербичанської районної ради, Прокуратури Сокирянського району та Чернівецької області, Сокирянського районного відділу Держземагенства України як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в апеляційному господарському суді, що підтверджує неможливість подання скаржником цих доказів суду та в свою чергу унеможливлює задоволення Львівським апеляційним господарським судом поданого клопотання. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються судом апеляційної інстанції, якщо заявник обґрунтував неможливість їх витребування чи подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Щодо посилань апелянта про залучення до участі Сербичанської районної ради як належного позивача у справі, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність у суду такої процесуальної можливості.

Відповідач-1 неодноразово звертався до Львівського апеляційного господарського суду з листами, в яких позовні вимоги прокурора у даній справі визнає повністю та просить розглянути справу без його участі у зв'язку з відсутністю фінансування для забезпечення участі уповноваженого представника у судовому засіданні.

Прокурор та представники відповідача-2 у судовому засіданні навели свої доводи та міркування з приводу поданої апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 11.03.15 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представників скаржника, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.09.14 у справі № 926/1256/14, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор в інтересах держави як позивач звернувся до Господарського суду Чернівецької області до Сербичанської сільської ради, до ФГ «Тимко», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - відділ Держземагенства у Сокирянському районі Чернівецької області, з позовом про визнання незаконним і скасування рішення Сербичанської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 03.09.09 № 20-21-09 «Про надання в оренду земельних ділянок», визнання недійсним договору оренди землі від 05.11.09, укладеного між Сербичанською сільською радою Сокирянського району та ФГ «Тимко», зобов'язання ФГ «Тимко» повернути у власність територіальної громади с. Сербичани Сокирянського району Чернівецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована в урочищі «Старий сад» с. Сербичани Сокирянського району вартістю 716 945,27 грн., кадастровий номер 0:001:0215.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, оспорюваним рішенням Сербичанської сільської ради № 20/21-09 від 03.09.09 «Про надання в оренду земельних ділянок XXI сесії 5 скликання Сербичанської сільської ради» затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки площею 25,2256 га та надано ФГ «Тимко» в оренду земельну ділянку в урочищі «Старий сад» площею 25,2256 га для ведення фермерського господарства терміном на 25 років (а.с. 17).

На виконання зазначеного рішення, 05.11.09 між Сербичанською сільською радою як орендодавцем та ФГ «Тимко» як орендарем було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого відповідачу передано у строкове платне користування земельну ділянку площею 25,2256 га, яка знаходиться в селі Сербичани, урочище «Старий сад», Сокирянського району, для ведення селянського (фермерського) господарства.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Земельного кодексу України, які діяли на час прийняття Сербичанською сільською радою рішення від 03.09.09, яким було вирішено надати ФГ «Тимко» земельну ділянку площею 25,2256 га для ведення фермерського господарства.

У відповідності з ч. 1 статті 123 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент 03.09.09), надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок; надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення, здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Як передбачено ч. 2 ст. 124 ЗК України (в редакції чинній станом на 03.09.09), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 134 ЗК України (в редакції чинній станом на 03.09.09) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, в яких відсутні акції (частки, паї), що належать державі, крім випадків відмови власника розташованого на земельній ділянці нерухомого майна від її викупу або укладення договору оренди; використання земельних ділянок для користування надрами та спеціального водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій); використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями; перебування в користуванні земельних ділянок або розташованих на них будівель підприємств, установ та організацій, що належать до державної та комунальної власності, підприємств і громадських організацій у сферах культури і мистецтв (у тому числі національних творчих спілок); розміщення дипломатичних та прирівняних до них представництв іноземних держав і міжнародних організацій згідно з міжнародними договорами України; будівництва та обслуговування лінійних об'єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, газопроводів, водопроводів, ліній електропередачі, аеропортів, нафто- та газових терміналів, електростанцій тощо); проведення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду відповідно до закону; будівництва соціального та доступного житла; будівництва об'єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, що фінансується за рахунок державного чи місцевих бюджетів; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції.

Земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу.

Статті 34,36 та 121 ЗК України (в редакції чинній станом на 03.09.09) передбачається надання земельних ділянок громадянам, а не фермерським господарствам, для сінокосіння і випасання худоби та для садівництва, натомість п. п. «а», «б» ч. 1 статті 121 передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам України для ведення особистого фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство; для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Таким чином, частинами 2 і 3 статті 134 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 03.09.09) не передбачено випадків щодо передачі земельних ділянок для уже існуючого фермерського господарства без проведення земельних торгів.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що глава 21 ЗК України мала зміни та доповнення у 2008 році, проте п. 15 ч. 2 ст. 134 ЗК України не змінювався та передбачає, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Щодо зазначених доводів апелянта Львівський апеляційний господарський суд зазначає наступне:

Законом України від 05.11.09 № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» були внесені зміни до Земельного кодексу України, а саме частину 2 статті 134 Земельного кодексу України викладено у новій редакції, у п. 12 якої передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Даний Закон України набрав чинності 10.12.09.

Як вбачається з матеріалів справи, фермерське господарство «Тимко» відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01№ 134495 було зареєстровано 28.07.08 (а.с. 26).

Оскільки, на момент прийняття оскаржуваного рішення Сербичанської сільської ради від 03.09.09 та укладення договору оренди від 05.11.09 ФГ «Тимко» вже набуло статусу юридичної особи та мало у своїй власності земельну ділянку у розмірі земельних паїв (дана обставина представниками відповідача-2 була підтверджена у судовому засіданні), то отримання в подальшому земельної ділянки в урочищі «Старий сад» площею 25,2256 га для ведення фермерського господарства терміном на 25 років, яке відбулося без проведення земельних торгів, суперечить вимогам ст. 124 ЗК України та є підставою для визнання рішення Сербичанської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 03.09.09 № 20-21-09 «Про надання в оренду земельних ділянок» та договору оренди землі від 05.11.09 недійсними.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 04.11.14 у справі № 922/4817/13 (справа № 3-157-гс-14), яка в силу вимог ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України.

До матеріалів справи долучено копію Акту встановлення (відновлення) меж та прийому-передачі земельної ділянки від червня 2009 року (а.с. 23). Проте, в даному акті не зазначено рішення Сербичанської сільської ради, на виконання якого мав би складатись такий акт, а державна реєстрація такої земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру була проведена після прийняття оспорюваного рішення сільської ради.

Разом з тим, в порушення норм ст. 123 ЗК України технічне завдання на розробку технічної документації було затверджено лише 12.10.09, тобто після прийняття Сербичанською сільською радою рішення від 03.09.09 (а.с. 18).

Таким, чином спірна земельна ділянка була надана ФГ «Тимко» за оспорюваним рішенням сільської ради в порушення вимог ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції за станом на 01.09.09), без виготовлення навіть технічної документації для надання у користування спірної земельної ділянки.

За станом на день розгляду справи технічна документація як цілісний документ -проект землеустрою щодо її відведення для надання у користування спірної земельної ділянки відповідачами не була надана ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, як правильно зазначено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, надання спірної у справі земельної ділянки в оренду здійснено Сербичанською сільською радою без документів землеустрою та без проведення земельних торгів, що суперечить ст.ст. 123, 134 Земельного кодексу України та є підставою для визнання незаконним та скасування рішення Сербичанської сільської ради № 20/21-09 від 03.09.09 щодо надання в оренду ФГ «Тимко» земельної ділянки площею 22,2256 га, яка розташована в урочищі «Старий сад», терміном на 25 років для ведення фермерського господарства.

Разом з цим, в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що вимога прокурора про скасування оспорюваного рішення сільської ради задоволенню не підлягає, як така, що не передбачена чинним законодавством як спосіб захисту цивільних прав та інтересів, з чим Львівський апеляційний господарський суд не погоджується, з огляду на наступне:

За приписами статті 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

Згідно преамбули Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 25, ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

При цьому, статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до пункту "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено можливість захисту цивільних (майнових та особистих немайнових) прав та інтересів, зокрема, визнанням незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Також, останнім абзацом ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору, передбаченого статтею 1 ГПК України, є підвідомчі господарським судам.

Рішення органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або у користування втілює волевиявлення власника землі і реалізується у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання земельних ділянок як об'єктів нерухомості (власності) (Лист Вищого господарського суду від 01.01.10 про узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами).

Тобто, господарський суд, розглядаючи спори, зокрема, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, керується нормами Цивільного кодексу України, з урахуванням вимог Земельного кодексу України, інших нормативно-правових актів, відповідно до яких наділений повноваженнями визнавати недійсним та скасовувати акти органів місцевого самоврядування, які невідповідають вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушують у зв'язку з прийняттям відповідного акта права та охоронювані законом інтереси підприємства чи організації.

За таких обставин, твердження суду в мотивувальній частині рішення щодо незадоволення позовних вимог про скасування рішення Сербичанської сільської ради від 03.09.09 № 20-21-09 «Про надання в оренду земельних ділянок», суперечить нормам ст.ст. 16,21 ЦК України та не направлений на повне відновлення законності у спірних правовідносинах. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що визнання незаконним рішення сільської ради за рішенням місцевого господарського суду є ознакою його скасування.

В п. 2.24, п. 2.26 постанови від 17.05.11 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» пленум Вищого господарського суду України зазначив про наступне:

Для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

У вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки суди мають з'ясовувати наявність на момент укладення оспорюваного договору оренди рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, оскільки його відсутність суперечить вимогам пункту 5 частини четвертої статті 15 Закону України «Про оренду землі» та пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 677.

Тобто, дійсність правочину встановлюється судом на відповідність підставам та нормам чинного законодавства на момент його укладення.

Враховуючи, що рішення Сербичанської сільської ради від 03.09.09 як встановлено судом є недійсним, тому в силу вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України договір оренди землі від 05.11.09, укладений між відповідачами у даній справі підлягає визнанню недійсним судом з моменту його укладення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення.

Повернення земельної ділянки у договірних відносинах можливе як наслідок недійсності договору, оскільки відпала підстава землекористування. Таким чином, земельна ділянка, передана Фермерському господарству «Тимко», згідно з актом приймання-передачі від 05.11.09 підлягає звільненню та поверненню територіальній громаді с. Сербичани, яка відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє інтереси жителів, які проживають в певній адміністративно-територіальній одиниці, входить в систему місцевого самоврядування та від їхнього імені здійснює управління майном, що перебуває в комунальній власності. Повернення земельної ділянки у власність територіальної громади є тотожним поняттю повернення її сільській раді (як представнику територіальної громади) та за своєю правовою природою є фактичним набуттям власником землі усіх складових такого права, в тому числі володіння і користування, яке при перебуванні спірної земельної ділянки у ФК «Тимко» було обмеженим.

Щодо посилань скаржника про те, що при передачі в оренду земельних ділянок для городництва проведення торгів не потрібно, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до рішення сільської ради від 03.09.09 № 20/21-09 та умов договору оренди від 05.11.09 сільська рада надала в оренду юридичній особі - відповідачеві-2, спірну земельну ділянку не для городництва, а для ведення селянського (фермерського) господарства, що в свою чергу не є можливим без проведення земельних торгів, які не відбулися.

Доводи апелянта щодо непідвідомчості господарським судам спорів, предметом яких є оскарження рішень суб'єкта владних повноважень та спорів, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору, передбаченого статтею 1 ГПК України, підвідомчі господарським судам.

Щодо посилань скаржника про те, що судом не взято до уваги ту обставину, що інтереси територіальної громади представляє не держава в особі Держсільгоспінспекції, в інтересах якої діяв позивач у справі, а районна чи обласна ради, або сільський голова, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Положення про Державну інспекцію сільського господарства України від 13.04.2011 р. № 459/2011, Земельного кодексу України, Державна інспекція сільського господарства України є органом, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду в агропромисловому комплексі, а також реалізує функції з питань нагляду за наданням органами місцевого самоврядування земельних ділянок в оренду фізичним та юридичним особам, проте не наділена повноваженнями щодо звернення до судів із позовними заявами. Натомість, районна чи обласна ради такими повноваженнями не наділені.

Разом з цим, прокурор, подаючи позов, представляючи інтереси держави, діяв самостійно як позивач.

Стосовно позовної давності, Львівський апеляційний господарський суд зазначає наступне:

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Частиною 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (який набрав чинності 15.01.12) пункт 4 частини 1 ст. 268 Цивільного кодексу України виключено.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або речове право особи.

Враховуючи зазначені вимоги чинного законодавства, Львівський апеляційний господарський суд встановив, що прокурор звернувся 13.08.14 з позовом до суду до 15.01.15, тобто в межах зазначеного вище 3-річного строку, а тому підстави для застосування позовної давності до позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Сербичанської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 03.09.09 № 20-21-09 «Про надання в оренду земельних ділянок», визнання недійсним договору оренди землі від 05.11.09, укладеного між Сербичанською сільською радою Сокирянського району та ФГ «Тимко», - відсутні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи наведені в ній спростовуються матеріалами справи, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду у даній справі.

Судовий збір покласти на скаржника в порядку ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу від 13.10.14 Фермерського господарства «Тимко», с. Сербичани, Сокирянський район, Чернівецька область залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.09.14 у справі № 926/1256/14 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 16.03.15.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Данко Л.С.