КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа№ 910/24071/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 01.12.2014

у справі №910/24071/14 (суддя - Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", Дніпропетровська обл., смт Ювілейне,

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ,

2) Дочірнього підприємства "ЮМАК" закритого акціонерного товариства КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА", Чернігівська обл., м. Мена,

про визнання договору поруки недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: Круглова Р.С. - представник (довіреність № 17/04/13-01 від 17.04.2014)

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Капран Р.В. - представник (довіреність № б/н від 02.01.2015);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" (надалі - ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, відповідач 1) та Дочірнього підприємства "ЮМАК" закритого акціонерного товариства КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА" (надалі - ДП «ЮМАК» ЗАТ КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА", відповідач 2) про визнання договору поруки від 20.10.2013 № б/н недійсним на підставі статті 215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, встановлених частинами 1, 5 статті 203 цього Кодексу, необхідних для його чинності.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.12.2014 у справі № 910/24071/14 позивачеві у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій пославшись на порушення судом процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та надання цим обставинам невірної оцінки, просить його скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, вимоги скаржника обґрунтовані тим, що при укладанні спірного договору поруки не було враховано, що ТОВ «АТБ_МАРКЕТ» згоди на покладення на нього відповідних обов'язків, що виникли при укладанні зазначеного договору не надавало, що на його думку, суперечить приписам частини 3 статті 512, частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України, відтак, спірний договір створює для нього певні обов'язки.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження судовою колегією у складі: головуючого - судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Сухового В.Г., розгляд справи призначено на 09.02.2015.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 09.02.2015 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 16.03.2015 у зв'язку з неявкою в судове засідання уповноваженого представника відповідача 1 та необхідністю надання додаткових письмових пояснень представниками сторін.

Відповідачі скористалися правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача 2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необгрунтованими та безпідставними, а рішення суду законним та мотивованим. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідач 1 свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, надав клопотання про розгляд справи без участі його представника за наявними матеріалами справи.

16.03.2015 року в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 01.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" (в тексті договору - покупець) та Дочірнім підприємством "ЮМАК" Закритого акціонерного товариства КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА" (в тексті договору - постачальник) було укладено договір № 47800 (далі - договір поставки), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується в порядку та строки, встановлені договором, виготовити і передати товар у власність покупцю, у визначеній кількості, відповідної якості і по погодженій ціні, а останній - прийняти та оплатити його на умовах, визначених в даному договорі.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором поставки 20.10.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті договору - поручитель) та ДП "ЮМАК" ЗАТ КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА" (в тексті договору - кредитор) було укладено договір поруки, б/н (далі - договір поруки).

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником - ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" зобов'язань щодо оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику на підставі договору від 01.10.2013 № 47800 (далі - основний договір) зі змінами та доповненнями, на суму не більше 1 000,00грн.

Згідно з пунктом 3.1. договору поруки поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару за основним договором.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2015. Порука за даним договором діє до 31.12.2015 (пункт 4.1., 4.2. договору поруки).

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» посилалося на невідповідність договору поруки вимогам частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що спірний договір укладено без згоди боржника, договір породжує для нього як боржника додаткові обов'язки щодо відшкодування поручителеві суми, сплаченої ним кредитору на виконання договору поруки, а крім того, спірний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з параграфом 3 Глави 49 Цивільного кодексу України, порука є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статей 553, 554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Аналогічну правову позицію викладено в пункті 1. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 № 01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" та в пункті 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Отже, чинним законодавством України та умовами договору поруки не встановлено обов'язку кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою даного договору.

Стосовно тверджень позивача про те, що договір поруки створює для нього як боржника додаткові обов'язки, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Так, виходячи з положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.08.2012 у справі № 18/5005/11144/2011.

Стосовно тверджень скаржника про те, що договір поруки між відповідачами вчинено без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.11.2014 відповідачем 1 було надіслано позивачеві листа від 05.11.2014 № 12, в якому останній повідомив позивача про надходження від відповідача 2 вимоги про виконання умов договору поруки. Цим же листом позивача повідомлено про часткове виконання відповідачем 1 зобов'язань за договором поруки, а саме, про сплату на користь кредитора 550,00 грн в рахунок погашення заборгованості за договором № 47800 від 01.10.2013, що підтверджується квитанцією від 31.10.2014 № 112186652 та випискою з поточного рахунку відповідача 2.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним матеріалами справи факт вчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання спірного договору поруки, а позивачем не доведено обставин, що цей договір був укладений без наміру створити правові наслідки, що обумовлювалися ним.

Твердження скаржника про відсутність у нього можливості повідомити поручителя про виконання ним зобов'язання перед кредитором у відповідності до частини 1 статті 557 Цивільного кодексу України, що може призвести до небажаних наслідків для позивача, зокрема, подвійної сплати суми основного зобов'язання, судом відхиляються, оскільки законом не встановлені правові наслідки неповідомлення боржника про укладення договору поруки у вигляді недійсності даного договору. Ризик неповідомлення боржника про вимогу кредитора та виконання зобов'язання замість боржника несе поручитель, який у такому випадку та за умови, що зобов'язання було виконано боржником, у відповідності до абзацу 2 частини 1 статті 555, частини 2 статті 557 Цивільного кодексу України має право стягнути з кредитора безпідставно одержане. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 26.01.2012 у справі № 18/5005/11144/2011.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що укладення спірного договору поруки суперечить пункту 8.18. договору поставки, на забезпечення виконання за яким відповідачами укладено спірний договір.

Відповідно до пункту 8.18. договору поставки, постачальник зобов'язується не передавати (не відступати) третім особам права вимоги за даним договором без попередньої письмової згоди покупця. У випадку порушення даного обов'язку, постачальник повинен сплатити покупцю штраф у розмірі 100 000,00 грн за кожен випадок такого порушення.

На думку позивача, ненадання ним письмової згоди на укладення договору поруки є підставою для визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки він суперечить умовам договору.

Колегією суддів дані твердження відхиляються як безпідставні, оскільки вищезгаданий пункт договору поставки стосується заміни кредитора у зобов'язанні, що регулюється статтями 512-523 Цивільного кодексу України, тоді як позивачем укладено договір поруки, який за своєю правовою природою не є відступленням права вимоги, а є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань та регулюється параграфом 3 Глави 49 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору поруки та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2014 у справі №910/24071/14 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі №910/24071/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі №910/24071/14 залишити без змін.

3. Матеріали №910/24071/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий