ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа № 922/4911/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

позивача - Мех Д.В., довіреність від 29.12.2014 №08-11/4851/2-14

відповідача - Загребельного Р.В., довіреність від 12.01.15р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №619 Х/1-42) на рішення господарського суду Харківської області від 05.01.15 у справі № 922/4911/14

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,

до ТОВ "Профіль - М", м.Харків,

про повернення майна та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05 січня 2015 року у справі №922/4911/14 (суддя Інте Т.В.) в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

09 лютого 2015 року від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№1981).

Під час судового засідання, яке відбулось 16 лютого 2014 року, з огляду на необхідність надання сторонами пояснень по справі, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегія суддів дійшла висновку про відкладення розгляду справи.

16 березня 2015 року від відповідача надійшли пояснення по справі (вх.№4158).

У судове засідання, яке відбулось 16 березня 2015 року з'явились належні представники сторін, які підтримали свої правові позиції по справі.

Під час судового засідання позивачем було надано письмові пояснення, які були долучені до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

На підставі рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2006 р. у справі № 45/253-06, відповідач - ТОВ "Профіль-М" став власником нежитлових будівель літ. "В-2" загальною площею 971,6 кв.м., літ. "Е-1" загальною площею 3,4 кв.м. та літ. "4-1" загальною площею 14,2 кв.м. по вул. Морозова, 13 у м. Харкові, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкту нерухомого майна від 18.08.2014 № 25718606 ( Том 1 а.с. 23).

Рішенням Харківської міської ради від 04.07.2007 р. № 139/07 (Том 1 а.с. 53-54) ТОВ "Профіль-М" надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею, орієнтовно, 0,7520 га (в тому числі ділянка №1 площею, орієнтовно, 0,4320 га та ділянка №2 площею, орієнтовно, 0,3200 га) по вул. Морозова, 13 (Комінтернівський район) для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель.

Рішенням Харківської міської ради від 28.09.2011 р. № 430/11 (Том 1 а.с. 55-57) відповідачу надано в оренду строком до 01.09.2016 року земельну ділянку загальною площею 0,4505 га по вул. Морозова, 13 у Комінтернівському районі за рахунок земель житлової та громадської забудови в межах, які визначені актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості, реєстраційний №434/08 від 14.03.2008 року (кадастровий номер :04:001:0032) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі. Крім того, пунктом 5 зазначеного рішення зобов'язано відповідача, не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього рішення, звернутися до управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договорів оренди землі; у 4-хмісячний термін з дня прийняття цього рішення оформити договори оренди землі.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що договір оренди спірної земельної ділянки між сторонами так і не був укладений.

20 травня 2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по вул. Морозова, 13 у місті Харкові.

Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що з 10.07.2006 р. відповідач використовує земельну ділянку площею 0,4505 га по вул. Морозова, 13 у м. Харкові для експлуатації нежитлових будівель без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав. Про відповідні обставини було складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (Том 1 а. с. 13-14).

У зв'язку з виявленими обставинами, 08 серпня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

29 серпня 2014 року листом № 4814/9/20-38-15-03-16 (Том 1 а. с. 20) на вказане звернення було надано відповідь, що відповідач перебуває на обліку в Основ'янській ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області як платник земельного податку на спрощеній системі оподаткування. Станом на 01.08.2014 р., податковий борг по земельному податку у відповідача відсутній.

На підставі викладених обставин, позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом та просить суд зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог. В основу мотивування відмови в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції було покладено неможливість застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з даним висновком суду першої інстанції, позивач в обґрунтуванні апеляційної скарги наголошує на:

-необхідності застосування до даних спірних правовідносин положень статті 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України, враховуючи відсутність правової підстави для набуття земельної ділянки у користування,

-вірності розрахунку суми упущеної вигоди,

-можливості Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради визначати межі площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності,

-помилковості висновку суду стосовно не ухилення відповідача від плати за фактичне використання спірної земельної ділянки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з рішенням господарського суду Харківської області від 05.01.2015 року у справі № 922/4911/14 в повному обсязі виходячи з наступного.

Відповідно до правової позиції позивача, вказана сума нарахована як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212, 1213, 1214 ЦК України. Втім колегія суддів наголошує на хибності даного твердження враховуючи наступне.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Тобто визначальною підставою для застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

З матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі (нерухоме майно) літ. "В-2" загальною площею 971,6 кв.м., літ. "Е-1" загальною площею 3,4 кв.м. та літ. "4-1" загальною площею 14,2 кв.м.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача. Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обов'язковою підставою застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). Так особа набуває майно в іншій спосіб ніж визначено положенням статті 11 Цивільного Кодексу України

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В той же час, набуття відповідачем спірної земельної ділянки мало місце з підстав набрання законної сили рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2006 р. у справі № 45/253-06, у відповідності до якого відповідач - ТОВ "Профіль-М" став власником нежитлових будівель літ. "В-2" загальною площею 971,6 кв.м., літ. "Е-1" загальною площею 3,4 кв.м. та літ. "4-1" загальною площею 14,2 кв.м. по вул. Морозова, 13 у м. Харкові

Положенням абзацу 2 пункту 2.10. Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, набуття відповідачем спірної земельної ділянки відбулось в межах підстав передбачених правовим актом (рішенням суду).

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Таким чином набуття відповідачем у власність нежитлової будівлі літ. "В-2" загальною площею 971,6 кв.м., літ. "Е-1" загальною площею 3,4 кв.м. та літ. "4-1" загальною площею 14,2 кв.м. по вул. Морозова, 13 у м. Харкові, є саме тим правовим фактом, який породжує у відповідача в майбутньому цивільний обов'язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою.

А отже, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по по вул. Морозова, 13. Зазначене підкреслює безпідставність доводів апеляційної скарги.

Між тим, колегія суддів звертає увагу, згідно з п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділнки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Приписом частини 1 статті 157 Земельного кодексу України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Пунктом д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Верховним Судом України в п. 14 постанови Пленуму "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року № 7 вказано, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, згідно п. 1 якого власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

В той же час, відповідно до п. 3.8. Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно абз. 3 п.п. 3.4. п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Так, предметом доказування у даній справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Доведення наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками також покладається на позивача. Однак позивачем не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суд не вбачає наявності в діях відповідача такого елементу господарського правопорушення, як причинно-наслідковий зв'язок між дією та наслідком.

Так колегія суддів звертає увагу, що рішенням Харківської міської ради від 28.09.2011 р. № 430/11 ( Том 1 а. с. 55-57) відповідачу надано в оренду строком до 01.09.2016 року земельну ділянку загальною площею 0,4505 га по вул. Морозова, 13 у Комінтернівському районі за рахунок земель житлової та громадської забудови в межах, які визначені актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості, реєстраційний №434/08 від 14.03.2008 року (кадастровий номер :04:001:0032) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.

Рішенням Харківської міської ради від 25 грудня 2013 року №1379/13 «Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд», внесено зміни до рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 р. № 430/11, змінено слова «за рахунок земель житлової та громадської забудови» словами «за рахунок земель промисловості».

Рішенням 35 сесії 6 скликання Харківської міської ради №1673/14 від 29.10.2014 року «Про надання дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, а саме земельну ділянку територіальної громади м. Харкова загальною площею, 0,4500 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ.В-2 площею 971,6 кв м, літ Е-1 площею 3,4 кв. м та літ.Ч-1 площею 14,2 кв.м по вул. Морозова, 13 м. Харкова.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, тривалий період не укладення належного договору оренди земельної ділянки пов'язаний саме зі спором щодо категорії земельної ділянки, у зв'язку з прийняттям рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 р. № 430/11. Так у зв'язку зі зміною категорії земельної ділянки потребувала зміни й технічна документація земельної ділянки, для отримання подальшого витягу нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та погодження розрахунку розміру орендної плати.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не ухилявся від укладення договору оренди земельної ділянки по вул. Морозова, 13, м. Харкова. Навпаки останнім було здійснено ряд активних дій, направлених на належне оформлення зазначеного договору, що виключає наявність складу цивільного правопорушення та унеможливлює стягнення з відповідача розміру упущеної вигоди.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позовних вимог в частині повернення майна, враховуючи неможливість застосування до даних правовідносин положень статей 1212 1213, 1214 ЦКУ та враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі.

Як вірно зазначено Господарським судом Харківської області, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціїі стосовно відсутності у Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради повноважень визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється 1) юридичною особою, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) на замовлення орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 3) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Посилання позивача на пункти 3.2.1-3.2.3. «Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради», затвердженого рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1188/13, є направомірним. Так даними пунктами визначено лише повноваження Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки з метою здійснення контролю за дотриманням порядку їх використання та охорони; складання актів обстеження стану земельних ділянок та дотримання умов їх використання та охорони; отримання у встановленому законом порядку від фізичних та юридичних осіб інформації, документів та відомостей необхідних для виконання покладених на Департамент завдань. Натомість дане положення не міститься жодного припису стосовно наділення Департамента повноваженнями визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Колегія суддів, всупереч доводам апеляційної скарги позивача, не вважає помилковим висновок суду стосовно не ухилення відповідача від плати за фактичне використання спірної земельної ділянки. Як було встановлено колегією суддів раніше, тривалість процедури укладення договору оренди земельної ділянки є наслідком зміни Харківською міською радою категорії земельної ділянки. А так відповідач не маючи відомостей щодо визначеного розміру орендної плати, з огляду на не укладення договору оренди земельної ділянки, не мав відповідно й можливості її сплати. Втім відповідачем регулярно здійснювалась оплата земельного податку. Листом від 29 серпня 2014 року № 4814/9/20-38-15-03-16 (Том 1 а.с. 20) Головне управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки, підтвердило, що станом на 01.08.2014 р., податковий борг по земельному податку у відповідача відсутній.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишення рішення господарського суду Харківської області № 922/4911/14 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.01.2015 року у справі № 922/4911/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23 березня 2015 року.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.