КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/23530/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2014р. у справі № 910/23530/14 (суддя Чинчин О.В.)

За позовом Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія

«Укртранс»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний

банк «Київ»

про визнання недійсним іпотечного договору та зняття заборони

Представники сторін:

від позивача (скаржник): Рябоконь О.В. (довіреність від 10.02.2015р.);

від відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2014р. відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» про визнання недійсним з моменту укладення іпотечного договору від 28.12.2007р., усіх змін та доповнень до нього, з усіма додатками та змінами до нього; про зняття заборони відчуження зазначених в договорі майнових прав на квартири та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження майна іпотекою.

Ухвалою суду від 02.02.2015р. прийнято до провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» у якій, скаржник просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/23530/14 від 26.11.2014р. та винести нове яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Доводи скаржника ґрунтуються на тому, що 28 грудня 2007 року під час укладення договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 23 лютого 2006 року), оскільки поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у вказаному законі були відсутні, а майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки; також апелянт зазначає, що голова правління Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна корпорація «Укртранс» не мав повноважень щодо підписання оспорюваного договору.

Від відповідача до справи отримано відзив на апеляційну скаргу (зареєстрований за вхідним суду № 09-11/3084 від 24.02.2014р.), у якому відзначено про необґрунтованість доводів апелянта, про законність винесеного судового рішення при вірному встановленні всіх обставин справи.

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі та додатково наданих письмових поясненнях, судом відзначається про відсутність підстав для скасування судового рішення при врахуванні наступного.

Предметом іпотеки за укладеним 28 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Київ» та Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» іпотечним договором є майнові права на квартири за №№ 19, 35, 58, 60, 61, 78, 83, 84, 85, 86, 89, 90, 91, 93, 94 у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва (п. 1.3 договору).

До договору сторонами вносились зміни, про що складені договори про внесення змін від 30.05.2008 року, від 27.06.2008 року, від 28.08.2008 року, від 28.11.2008 року.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України…

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи позивача про те, що майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування судового рішення з підстав зазначених в апеляційній скарзі з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

Статтею ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції на момент укладання спірного договору, предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Отже, предметом іпотеки може виступати як нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, так і майнові права на нерухоме майно, які можуть бути відчуженні іпотекодавцем, і на які може бути звернене стягнення.

Зазначені висновки вміщені у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 16 березня 2010 року при розгляді господарської справи № 34/131, на яку обґрунтовано здійснено посилання у рішенні суду першої інстанції.

При цьому, Верховним Судом України у постанові за розглядом вказаної справи зазначено, що висновок господарського суду, з яким погодився Вищий господарський суд України, про те, що спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 Закону України «Про іпотеку», оскільки предметом іпотеки є об'єкт незавершеного будівництва без передачі прав на земельну ділянку, на якій він розташований, є безпідставним і не ґрунтується на вимогах закону.

За наведеної правової позиції судом апеляційної інстанції відхиляються доводи скаржника викладені ним у письмових поясненнях у справі (зареєстровані за вхідним суду № 09-11/5157/15 від 24.03.2015р.), що надані суду апеляційної інстанції з посиланням на відповідну судову практику.

У п. 1.4. Іпотечного договору визначено, що майнові права, які передаються в іпотеку за договором, належать іпотекодавцю на підставі договору № 315 участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва від 12 вересня 2003 року, укладеного між Печерською районною у м. Києві адміністрацією та Комунальним підприємством «Печерськ-Інвест», додатку № 2 до договору № 315, договору підряду № 20р на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва, укладеного 27 квітня 2006 року між Комунальним підприємством «Печерськ-Інвест», Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс», Державним будівельним комбінатом Управління справами Верховної Ради України.

З урахуванням наведених положень договору, предметом спірного договору іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а іпотекодавцем документально підтверджено право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, що спростовує доводи апелянта про суперечність укладеного сторонами 28.12.2007р. іпотечного договору вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Окрім того, посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 17 квітня 2013р. про яку зазначено у Висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013 року, судом враховані, однак такі не свідчать про неправильне застосування норм матеріального при вирішенні даного спору, оскільки у справі, що переглядалась спір розглянуто за інших підстав позову, зокрема щодо відсутності згоди позивачів на передачу в іпотеку майнових прав (порушення вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 17.04.2013р. висновок про те, що договір іпотеки, який укладено без згоди позивачів на передачу майнових прав на спірну квартиру в іпотеку, є недійсним у силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення Договору іпотеки), ґрунтується на встановлених обставинах справи, що:

- замовники виконали свої грошові зобов'язання за договором будівельного підряду, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва (стовідсоткову передоплату), тобто вчинили дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт;

- і саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що майнові права на відповідну квартиру у незавершеному будівництвом житловому будинку, вартість якої була сплачена замовником за Договором будівельного підряду, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом застави.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла на момент укладення іпотечного договору, передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оспорюваний позивачем договір іпотеки нотаріально посвідчений 28.12.2007р. за номером 2675, і при його підписанні особи сторін встановлені, дієздатність, правоздатність Акціонерного комерційного банку «Київ» та Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», повноваження їх представників перевірено нотаріусом.

Жодних належних доказів, що свідчать про підписання спірного договору з боку Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» неуповноваженою особою (звернення до нотаріуса Голубничої О.В. якою посвідчено спірний договір та перевірено повноваження представників якими підписано договір з відповідним запитом про надання документів; доказів які свідчать про відмову нотаріуса надати такі документи, відомостей щодо звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою, документів прийнятих за результатами розгляду відповідної заяви тощо) позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не представлено.

Договір з боку позивача було підписано головою правління Туранським К.М., який діяв на підставі статуту та протоколів № 21 засідання спостережної ради ВАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» від 24 січня 2006 року, № 43 від 17 грудня 2007 року.

Туранський К.М. згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є керівником товариства станом на даний час (витяг роздруковано станом на 24.03.2015р.), ним видана довіреність на представника, яким підписано позовну заяву.

Позивач у своїй позовній заяві не вказує та не конкретизує у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із підписанням оскаржуваного договору від імені Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» його ж головою правління. Жодних належних доказів, що Туранський К.М. діяв від свого імені або ж з якимось іншим умислом порушити права Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», позивачем не надано.

Вимоги про недійсність договору з підстав перевищення повноважень директором товариства свідчать про фактичне звинувачення особи у перевищенні наданих повноважень, неправомірному використанні печатки товариства (шахрайство) тощо та є складом злочину, що переслідується кримінальним законом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Станом на час розгляду справи, позивачем не надано суду обвинувального вироку чи відомостей про порушення кримінальної справи у відношенні Туранського К.М. за встановленим фактом перевищення повноважень при укладенні договору іпотеки від 28.12.2007р., а відтак усі заяви позивача з цього приводу є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Доводи апелянта про підписання договору головою правління без належних повноважень, судом відхиляються, оскільки такі є виключно твердженнями позивача при відсутності жодних належних доказів зазначеного. В разі якщо позивач посилається на факт перевищення повноважень головою правління, неправомірне проставлення печатки товариства на договорі, саме на позивача покладається обов'язок довести належними засобами доказування зазначені обставини перед судом.

Згідно з положеннями ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Встановлені під час розгляду справи обставини щодо вчинення дій по визнанню дії договору від 28.12.2007р. шляхом укладення до договору договорів про внесення змін від 30.05.2008 року, від 27.06.2008 року, від 28.08.2008 року, від 28.11.2008 року свідчать про визнання та схвалення позивачем укладеного іпотечного договору, у зв'язку з чим посилання позивача на підписання договору головою правління з перевищенням повноважень, не може бути підставою недійсності договору при наявних доказах визнання та схвалення укладеного від імені товариства правочину самим товариством.

В частині застосування положень закону, судом апеляційної інстанції враховуються висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012р. у справі № 3-16гс12, де з посиланням на положення ст. 241 ЦК України щодо наслідків укладання угоди особою, не уповноваженою на це, або з перевищенням повноважень вказується, що настання таких наслідків закон ставить в залежність від того, чи було схвалено у подальшому угоду особою, від імені якої її укладено.

Наведена позиція вміщена, зокрема у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» згідно якого наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено

Вимоги про зняття заборони відчуження зазначених у договорі майнових прав на квартири та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження майна іпотекою є похідними від вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 28.12.2007р., а тому обґрунтовано судом першої інстанції залишені без задоволення.

При розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності у відношенні вимог заявлених позивачем щодо недійсності укладеного ним договору у 2007 році, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для застосування наслідків передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, виходячи з наведених положень закону, враховуючи, що про укладення оспорюваного договору позивачу було відомо з 28.12.2007р., на дату звернення позивача з позовом до суду (28.10.2014р.) закінчився строк позовної давності.

Натомість, застосування позовної давності можливе саме в разі обґрунтованості вимог позивача (заявлення вимог які б мали бути судом задоволені), що внаслідок закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у їх задоволенні.

В свою чергу, з підстав зазначених у позовній заяві заявлені вимоги по суті не підлягають задоволенню, а відтак наслідки застосування строку позовної давності за розглядом даної справи відсутні, оскільки права позивача не порушені, вимоги про їх захист в судовому порядку не могли бути задоволені, навіть в разі звернення позивача в межах встановленого законом строку позовної давності.

Вказана позиція викладена, зокрема, у п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», де вказано, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» та скасування рішення Господарського суду м. Києва від 26.11.2014 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2014р. у справі № 910/23530/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/23530/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала