РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/26365/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс»

До Державної виконавчої служби України

Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг»

Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

Про зняття арешту

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

від позивача: Пісна С.І. - за дов.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: Гіндрюк Т.С. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про звільнення з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» (04050, м. Київ, вул. Артема, буд. 103, код: 34819307) майно, а саме: транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Ухвалою суду від 28.11.2014р. провадження у справі №910/26365/14 було порушено та призначено розгляд справи на 20.01.2015р.

20.01.2015р. представник відповідача-1 в судовому засіданні подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечив проти позову.

20.01.2015р. представник відповідача-3 до початку судового засідання через загальний відділ діловодства суду подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому також заперечив проти позову.

Відповідач-2 у судові засідання не з'являвся, представників не направляв, про поважні причини неявки суд не повідомив, пояснень, витребуваних ухвалою суду від 28.11.2014 р. про порушення провадження у справі та ухвалою суду від 20.01.2015р. про відкладення розгляду справи не подав. Водночас, ухвали суду від 28.11.2014р. та від 20.01.2015р. направлені на адресу відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг»: 29000, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 23/1-2, що підтверджується повернутими суду рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з зазначенням: «вручено уповноваженому».

Тому повернення суду рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень з зазначенням: «вручено уповноваженому» з урахуванням конкретних обставин даної справи є належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасника судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій, тому спір розглядається за наявними у справі доказами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

За клопотанням Позивача, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, спір у даній справі вирішено у строк у відповідності п.3 ст.69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та відповідачів, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» (надалі - Позивач) належить на праві приватної власності транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР (надалі - транспортний засіб), що підтверджується Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. по справі №924/387/14.

Під час звернення до органів ДАІ з метою реєстрації вищезазначеного транспортного засобу, Позивачу стало відомо, що транспортний засіб значиться в арешті.

Заявою №01/10 від 01.10.2014р. Позивач звернувся до Державної виконавчої служби України (надалі - Відповідач-1) з вимогою про зняття арешту з транспортного засобу, оскільки останній не належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» (надалі - Відповідач-2) та повідомив, що відповідно до рішення суду спірний транспортний засіб належить Позивачу.

Проте, відповіддю №14-0-34-5920/2./15 від 08.10.2014р. Відповідач-1 повідомив Позивача, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень державної виконавчої служби України перебуває виконавче провадження №44357889 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.10.2013р. у справі №910/7921/13 про стягнення з ТОВ «Євро Лізинг» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів на загальну суму 19 774 280, 64 грн.

В ході примусового виконання рішення суду Відповідачем-1 постановою №140-34-4677/2-375/15 від 14.08.2014р. було накладено арешт на майно Відповідача-2, в тому числі й на спірний транспортний засіб. Тобто арешт було накладено на майно, яке не належало боржнику (Відповідачу-2).

Враховуючи зазначені обставини та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», Позивач просить суд звільнення з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне Позивачу майно, а саме: транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Порядок і умови зняття арешту з майна встановлено ст. ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження». Перелік підстав зняття арешту з майна є вичерпним.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 50 цього Закону встановлено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Тобто нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна.

А саме, якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, що мале місце по даній справі, доказом чого є відмова у знятті арешту з транспортного засобу Позивача, який належить на праві власності Позивачу, що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р., справа №924/387/14, останній повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.

Отже, спори про зняття арешту з майна, яке не пов'язано зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами ст. 121-2 ГПК України, ст. 383 ЦПК України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених норм закону, позивачем належним чином протягом розгляду справи не були обґрунтовані та доведені позовні вимоги, тому у суду немає законних підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати згідно ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.03.2015р.

Суддя І.І.Борисенко