ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р.Справа № 904/10078/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховою А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ", м. Запоріжжя
до Приватної виробничо-комерційної фірми "ДНІПРО-ДЕСНА", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 27 699,37 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - Шокуров Д.Г., довіреність №31-2/12 від 31.12.2014р.;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ", звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача- Приватної виробничо-комерційної фірми "ДНІПРО-ДЕСНА", в якій просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача 22 156,20 грн. основного боргу, 2711,92 грн. пені, 327,60 грн. 3% річних, 2 503,65 грн. інфляційної складової та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року матеріали справи №904/10078/14 було передано за підсудністю до господарського суду Харківської області, в порядку статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 12.01.2015 р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.01.2015 р. об 11:30 год.

Ухвалами господарського суду від 27.01.2015р., 12.02.2015р. розгляд справи відкладався на 12.02.2015р., 03.03.2015р. відповідно, у зв'язку з неявкою представника відповідача.

У призначеному 03.03.2015р. судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У призначене 03.03.2015р. судове засідання відповідач не з'явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві. Проте ухвала суду повернута без вручення адресатові з позначкою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Судом перевірено адресу відповідача, згідно з наданого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на час розгляду справи, місцезнаходження відповідача - 61000, м. Харків, вул. Артема, буд. 19, прим. 35, та саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем позовну заяву.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Присутній в судовому засіданні 03.03.2015р. представник позивача вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні без участі представника відповідача, пояснив, що ним надані всі документи, які необхідні для розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" та Приватною виробничо-комерційною фірмою "Дніпро-Десна" було укладено договір оренди №А-20/09 від 31.12.2009р., договір оренди нерухомого майна №01/05/2012-1-О від 01.05.2012р., договір оренди нерухомого майна №01/05/2012-2-О від 01.05.2012р.

Станом на 01.02.2013р. у відповідача виникла заборгованість за даними договорами в сумі 30 081,65 грн.

З метою погашення зазначеної заборгованості 01.02.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (Сторона-1) та Приватною виробничо-комерційною фірмою "Дніпро-Десна" (Сторона-2) було укладено Договір про розстрочення заборгованості (надалі - Договір), відповідно до умов якого Сторона-2 зобов'язується сплатити на користь Сторони-1 грошову суму в розмірі 30 081,65 грн. частинами, відповідно до графіку розстрочення, визначеному в пункті 1.3. цього Договору.

Згідно п. 1.2. Договору грошове зобов'язання в розмірі 30 081,65 грн. виникло у Сторони-2 перед Стороною-1 з наступних договорів:

- Договору оренди нерухомого майна №01/05/2012-1-О від 01.05.2012р. в розмірі 25 221,04 грн.

- Договору оренди нерухомого майна №01/05/2012-2-О від 01.05.2012р. в розмірі 1 500,00 грн.;

- Договору оренди №А-20/09 від 31.12.2009р. в розмірі 3 360,61 грн.

Сторони дійшли згоди, що погашення заборгованості, зазначеної в пункті 1.1. даної угоди буде здійснюватись стороною-2 в наступній строки та в наступних розмірах: до 28.02.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.03.2013р. - 2506,80 грн.; до 30.04.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.05.2013р. - 2506,80 грн.; до 30.06.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.07.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.0.2013р. - 2506,80 грн.; до 30.09.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.10.2013р. - 2506,80 грн.; до 30.11.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.12.2013р. - 2506,80 грн.; до 31.01.2014р. - 2506,85 грн.

Відповідно до п. 2.1. Договору платежі за цим Договором здійснюються Стороною-2 щомісяця, згідно графіку розстрочення в національній валюті України на поточний рахунок Сторони-1, який вказаний у цьому Договорі. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Сторони-1.

У відповідності до п. 2.3. Договору, якщо Сторона-2 не здійснить оплату чергового платежу до граничного строку, передбаченого п. 1.3. Договору, право на погашення грошового зобов'язання частинами згідно графіку розстрочення припиняється. В такому випадку Сторона-2 зобов'язана здійснити погашення всієї суми грошового зобов'язання (його залишку) протягом 10 банківських днів з дня настання прострочення по сплаті чергового платежу.

Згідно п. 4.1. Договору у випадку порушення Стороною-2 строків виконання грошового зобов'язання, визначених цим Договором, Сторона-1 має право вимагати від Сторони-2 сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, від суми заборгованості за Договором за кожен день прострочення.

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31 січня 2014 року (п. 7.1. Договору).

За період з 22.02.2013р. по 29.03.2013р. відповідач частково сплатив заборгованість в сумі 5418,65 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків. 30 квітня 2013 року відповідач сплатив 2506,80 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором розстрочення заборгованості.

Станом на момент подання позовної заяви заборгованість відповідача за договором про розстрочення заборгованості становить 22 156,20 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом, 01.02.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «МД Істейт» та Приватною виробничо-комерціною фірмою «Дніпро-Десна» укладено договір про розстрочення заборгованості, відповідно до умов якого Сторона-2 зобов'язується сплатити на користь Сторони-1 грошову суму в розмірі 30081,65 грн. частинами, відповідно до графіку розстрочення, визначеному в пункті 1.3. цього Договору.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, нормами статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаною статтею Цивільного кодексу України закріплено положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

У відповідності до норм статті 1053 Цивільного кодексу України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Однією з підстав припинення зобов'язання є новація. Так, відповідно до частини 2 статті 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Частиною 4 статті 604 Цивільного кодексу України передбачено, що новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищезазначене, з моменту укладання договору про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. зобов'язання по сплаті 30 081,65 грн. заборгованості , яка виникла з договору оренди №А-20/09 від 31.12.2009р., договору оренди нежитлових приміщень №01/05/2012-1-О від 01.05.2012р., договору оренди нежитлових приміщень №01/05/2012-2-О від 01.05.2012р., була припинена внаслідок новації, та виникли нові зобов'язання за договором про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. відповідно до яких сторони фактично погодили розстрочку виконання первісного зобов'язання відповідача щодо перерахування заборгованості з орендної плати за зазначеними договорами.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов договору про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. та норм чинного законодавства не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання по здійсненню платежів згідно графіку розстрочення, а саме на виконання умов договору про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. відповідачем здійснено лише часткову оплату на суму 2506,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку позивача, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 22 156,20 грн., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати щомісячних платежів за договором про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. у розмірі 22 156,20 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку по здійсненні платежів за договором про розстрочення заборгованості від 01.02.2013р. та факту наявності заборгованості у розмірі 22 156,20 грн. вимога позивача про стягнення суми основного боргу підлягає задоволенню в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 2 711,92 грн., 3% річних у розмірі 327,60 грн. та інфляційну складову в розмірі 2503,65 грн.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 4.1. Договору зазначено, що у випадку порушення Стороною-2 строків виконання грошового зобов'язання, визначених цим Договором, Сторона-1 має право вимагати від Сторони-2 сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, від суми заборгованості за Договором за кожен день прострочення.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

Позивачем у розрахунку пені не зазначено період, за який вона стягується. У зв'язку з чим, судом зроблено розрахунок пені з урахуванням розміру та дати виникнення прострочення виконання зобов'язання, відповідно до положень пунктів 1.3., 2.1., 4.1. Договору про розстрочення заборгованості за період з 14.06.2013р. по 14.12.2013р. у розмірі 1 488,41 грн.

Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 1 488,41 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки позивачем невірно зазначений період прострочення заборгованості.

В силу статті 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов'язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання, позивачем за період з травня 2013 року по жовтень 2014 року нараховано 2503,65 грн. інфляційних втрат. Період нарахування інфляційних витрат обирався позивачем на власний розсуд.

За розрахунком суду, з відповідача підлягають стягненню 2613,66 грн. інфляційних. Оскільки позивачем до стягнення з відповідача заявлена сума інфляційних в розмірі 2503,65 грн., що менше суми, яка має бути нарахована за заявлений позивачем період, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі заявленій позивачем.

Перевіривши вірність нарахування позивачем суми 3% річних, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 327,60 грн., що заявлена позивачем до стягнення.

Статтею 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністб «МД Істейт» підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 6, 11, 202, 509, 525, 526, 549, 551, 598, 604, 610, 611, 625-627, 629, 1047, 1053 Цивільного кодексу України, 193, 216, 218, 230, 232 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 75, 81, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватної виробничо-комерціної фірми "Дніпро-Десна" (61000, м. Харків, вул. Артема, буд. 19, прим. 35, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Істейт" (69006, м. Запоріжжя, вул. Валерія Лобановського, буд. 6-А, ) основний борг в сумі 22 156 (двадцять двi тисячi сто п'ятдесят шiсть) грн. 20 коп., пеню в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вiсiмдесят вiсiм) грн. 41 коп., 3% річних у розмірі 327 (триста двадцять сiм) грн. 60 коп., інфляційну складову в розмірі 2 503 (двi тисячi п'ятсот три) грн. 65 коп. та судовий збір у розмірі 1 746 (одна тисяча сiмсот сорок шiсть) грн. 30 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.03.2015 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа № 904/10078/14