ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р.Справа № 922/524/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хоросківський цукровий завод", м. Хоростків
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків
про визнання недійсним правочину
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Дребот І.А., дов. № 13-687/14д від 16.12.14 р.;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хоросківський цукровий завод", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати недійсними пункти 7.1.1 та 7.1.2 кредитного договору № 20-37в/2013/ГД-15/13 від 15.10.2013 р. щодо сплати штрафних санкцій, укладеного між позивачем та відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Мегабанк", в частині, що стосується невиконання позивачем своїх зобов'язань за пунктами 4.2.1, 4.2.4 та 4.2.15 кредитного договору № 20-37в/2013/ГД-15/13 від 15.10.2013 р., посилаючись на невідповідність їх змісту нормам чинного законодавства.

09.02.2015 р. відповідач надав письмовий відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що кредитний договір № 20-37в/2013/ГД-15/13 від 15.10.2013 р., як в цілому так і в частині його спірних пунктів не суперечить діючому законодавству, а відтак підстави для визнання його недійсним в частині спірних пунктів відсутні.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, вимоги суду не виконав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.03.15 р. підтримав свій відзив, проти задоволення позову заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

15 жовтня 2013 року між ПАТ "Мегабанк" (кредитодавець, відповідач) та TOB "Хоросківський цукровий завод" (позичальник, позивач) укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій №ГД-15/13 (а.с. 12) та додаткову угоду №1 до нього від 23.07.2014 року (а.с. 13) (далі - "Генеральний договір").

За умовами Генерального договору (п. 1.1), цим договором визначаються загальні умови надання кредитодавцем послуг позичальнику по здійсненню активних операцій, зокрема, надання кредитів, в тому числі надання овердрафту і відкриття кредитних ліній.

Конкретні порядок і умови надання вказаних в п. 1.1 Генерального договору послуг та розрахунки за ними визначаються в окремих додаткових договорах, що укладаються сторонами в рамках цього договору і носять назви відповідного до виду кредитної операції, зокрема кредитні договори (п. 1.2 Генерального договору).

Загальні умови, на яких кредитодавець надає послуги позичальнику по здійсненню кредитних операцій закріплені в п. 1.4 Генерального договору, відповідно до якого, загальна сума кредитних операцій за всіма кредитними договорами (ліміт) становить 3800000 євро та встановлюється згідно з графіком встановлення ліміту:

- з дати укладення договору - в розмірі 1900000 євро;

- з дати виконання п. 3.4 договору - в розмірі 3800000 євро;

- базовою валютою договору є євро;

- строк дії договору до 14.10.2016 року.

В п. 3.1 Генерального договору сторони домовилися, що існуючі та майбутні вимоги Банку (до позичальника), що випливають із кредитних договорів, забезпечуються заставою рухомого майна згідно з договором №ГД-15/13-з-1 застави рухомого майна від 23.07.2014 року. Розмір забезпечення заставою вимог кредитодавця за кредитними договорами складає 23453487,00 грн. (п. 3.2 Генерального договору).

Згідно з п. 3.4 Генерального договору, позичальник зобов'язався в строк до 30.07.2014 року додатково забезпечити виконання своїх зобов'язань за договором шляхом надання в заставу майбутнього врожаю цукрового буряку 2014 року з полів загальною площею 2600 га. Загальною вартістю не менше, ніж 23400000,00 грн.

В межах Генерального договору, 15.10.2013 року між сторонами було укладено кредитний договір №20-37в/2013/ГД-15/13 (а.с. 14-20) та додаткові угоди до нього (далі - договір), відповідно до умов якого, кредитодавець надає грошові кошти (відкриває відновлювальну кредитну лінію) на строк з 15.10.2013 року до 29.05.2015 року в розмірі 3800000,00 євро з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту, на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити 10% річних на умовах, передбачених цим договором. Тип процентної ставки за цим договором - фіксована процентна ставка.

Надання кредиту відповідно до п. 2.1 договору, здійснюється шляхом перерахування кредиту з позичкового рахунку №0510, відкритого в Київській філії ПАТ "Мегабанк" на поточний рахунок позичальника №199 в ПАТ "Мегабанк", днем повернення кредиту вважається день повної сплати позичальником кредитодавцеві усієї заборгованості за кредитом на позичковий рахунок, тобто рахунок №0510, відкритий в Київській філії ПАТ "Мегабанк".

Пунктом 4.2.4 договору сторони передбачили, що позивач зобов'язується щокварталу, протягом місяця наступного за звітним кварталом, та щорічно, протягом двох місяців наступних за звітним фінансовим роком, або щорічно, протягом місяця наступного за звітним фінансовим роком самостійно надавати кредитодавцю: фінансову звітність (бухгалтерський баланс, звіт про фінансові результати), складену відповідно до чинного законодавства з відміткою органів статистики про її подання. Фінансова звітність, яка подана до органів статистики в електронному вигляді, подасться кредитодавцю на паперових носіях разом з роздруковаиою копією квитанції, що підтверджує факт її подання. Вказані документи повинні бути засвідчені підписом керівника, головного бухгалтера (за наявності такої посади) та відбитком печатки позичальника.

Пунктом 4.2.15 договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 23.07.2014 р.) передбачено, що позичальник зобов'язаний в строк до 30.07.2014 р. додатково забезпечити виконання своїх зобов'язань за договором шляхом надання в заставу майбутнього врожаю цукрового буряку 2014 року, з полів загальною площею 2600 га, загальною вартістю не менше ніж 23400000,00 грн.

Пунктом 4.2.1 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.05.2014 року та додаткової угоди № 6 від 18.09.2014 року) передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути отриманий кредит в повному обсязі до 16 години 00 хвилин 14 жовтня 2015 року, згідно з графіком встановлення ліміту кредитної лінії.

Відповідно до п.7.1.1 договору, позичальник зобов'язується сплатити штраф за непогашення заборгованості згідно графіку становлення ліміту кредитної лінії у розмірі 25% від суми 3800000,00 євро.

Згідно з п. 7.1.2 договору, у разі порушення та/або невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 4.2.4.-4.2.10., 4.2.12.-4.2.16. договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 5 процентів від суми отриманого кредиту.

Позивач вважає, що умови про нарахування та сплату штрафів за спірним договором, визначені п. п. 7.1.1 та 7.1.2, є явно завищеною, не відповідають передбаченим пунктом 6 статті 3 ЦК України та частиною третьою статті 509 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, що і стало причиною для звернення з даним позовом до господарського суду Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивач, в обґрунтування своєї правової позиції, зазначає, що пункти спірного договору 7.1.1 та 7.1.2 в частині, що стосується невиконання TOB "Хоросківський цукровий завод" своїх зобов'язань за пунктами 4.2.1, 4.2.4 та 4.2.15 кредитного договору №20-37в/2013/ГД-15/13 від 15.10.2013 року, є недійсними як такі, що суперечать приписам ч. 3 статті 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Проте, суд не погоджується з такими висновками позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, за яким, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству.

Цивільний кодекс України в ч. 3 ст. 6 закріплює положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

Згідно зі ст. 628 ЦПК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки: відшкодування збитків та моральної шкоди, (стаття 611 ЦК України).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

За змістом статті 199 ГК України, виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип свободи договору, суд приходить до висновку, що сторони вправі встановити договірну відповідальність за порушення зобов'язань, яка не передбачена Законом.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог, посилається на порушення сторонами при укладені спірного договору (в частині п.п. 4.2.1, 4.2.4 та 4.2.15) припису ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, якою передбачені три основні засади зобов'язальних правовідносин: добросовісність, розумність, справедливість. Дані принципи є також загальними принципами цивільного права (ст. 3 ЦК України).

Суд зазначає, що добросовісність, розумність, справедливість є оціночними категоріями цивільного права, отже, мають визначатись судом в кожному окремому випадку з урахуванням особливостей правовідносин, які виникли між сторонами.

Під добросовісністю розуміють здебільшого добросовісну, належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб.

Розумними слід вважати дії, які здійснила би людина, яка має нормальний середній рівень інтелекту, знань та життєвого досвіду

Справедливість у виконанні цивільно-правових зобов'язань визначається як така поведінка кожної із сторони зобов'язання по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної, а з другого - у справедливій (об'єктивній, неупередженій, з урахуванням етичних та інших моральних аспектів) оцінці судом поведінки суб'єктів зобов'язальних правовідносин.

Суд зазначає, що спірний договір та всі додаткові угоди до нього були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою позивача без жодних застережень з його боку, що свідчить про розуміння ним на момент укладення договору про можливі наслідки виконання та порушення зобов'язань. Підписуючи спірний договір позивач погодився з передбаченими цим договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 ГК України). Про те, що така зміна була можлива свідчать матеріали справи, так сторони вносили в спірний договір зміни, в тому числі і щодо відповідальності, зокрема, додатковою угодою № 3 від 30.05.2014 року доповнено договір п. 7.1.4, яким передбачався штраф в розмірі 10% від суми несвоєчасно сплаченої частини кредиту у випадку користування частиною кредиту понад строк, а додатково угодою № 4 від 04.06.2014 року вказаний пункт виключено.

Отже, спірний договір, як в цілому так і в частині оспорюваних його пунктів не суперечить діючому законодавству, а відтак відсутні підстави для визнання його частини недійсним.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.03.2015 р.

Суддя Т.В. Інте