РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2015Справа №910/23407/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія»

про стягнення 353 945, 75 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Крюковська Т.О.

від відповідача: Снігир Т.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» про стягнення заборгованості за договором поставки № 49/1 від 30.04.2014 р. у розмірі 297 186, 63 грн. та штрафні санкції у розмір 17 904, 38 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору № 49/1 від 30.04.2014 р. в часині оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 р. порушено провадження у справі № 910/23407/14 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.12.2014 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що обов'язок з оплати вугілля виникає у відповідача з моменту фактичного прийняття відповідної партії товару, в той час як партія вугілля, вартість якого заявлена до стягнення у даній справі Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ», не одержана та не прийнята у зв'язку з проведенням на сході України антитерористичної операції відповідно до Указу Президента «Про боротьбу з тероризмом» та забороною на перевезення усіх вантажів та порожніх вагонів, тому числі і по станції Дарьевка Дон, Лобівські Копадльні Дон, Фащівка Дон.

При цьому, відповідач стверджує, що залізничні вагони з вугіллям, що поставляються на виконання договору № 49/1 від 30.04.2014 р., знаходяться на станції Фащівка та Дарьєвка Донецької залізниці та відзначає, що заборона перевезень залізничним транспортом, введена Державною адміністрацією залізничного транспорту України внаслідок подій на території Донецької та Луганської областей, є обставинами форс-мажору, що передбачено договором № 49/1 від 30.04.2014 р. та унеможливлює притягнення відповідача до відповідальності за порушення зобов'язання.

17.12.2014 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» подало клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Донецька залізниця», яке відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення до моменту видачі одержувачу та рішення у даній справі може вплинути на його права та обов'язки.

Розглянувши вищевказане клопотання, суд відмовив у його задоволенні з тих підстав, що відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Відповідно до п. 1.6. постанови Пленуму вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Господарський процесуальний кодекс України передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

В той же час, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості з відповідача за договором № 49/1 від 30.04.2014 р. та Державне підприємство «Донецька залізниця» не є його стороною, а відтак - суд не вбачає підстав для залучення останнього до участі у даній справі.

У судовому засіданні 19.01.2015 р. позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» заборгованість за договором у розмірі 297 186, 63 грн., а також 15 869, 95 грн. - пені.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Враховуючи, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» не суперечить приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив.

09.02.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 49/1 від 30.04.2014 р. у розмірі 297 186, 63 грн. та штрафні санкції у розмірі 17 904, 38 грн.

Тож, приймаючи до уваги, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» не суперечить вимогами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне прийняти її до розгляду та задовольнити, у зв'язку з чим даний спір вирішується, виходячи із нової ціни позову.

У даному судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив та відзначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» ознайомлено з довідкою Торгово-промислової палати України стосовно форс-мажорних обставин.

Представник позивача в усному порядку повідомив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» не отримувало від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» довідки Торгово-промислової палати України стосовно форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 23.02.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» укладено договір № 49/1, за умовами якого позивач зобов'язався поставити, а відповідач - прийняти та оплатити на умовах договору вугільну продукцію, в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, наведеними у договорі, або додатках до нього.

Відповідно до п. 2.1. договору вугілля постачається протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих на піввагонах вантажною швидкістю на умовах FCA (залізнична станція відвантаження) згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року.

Відповідно до п.п. 2.3., 2.4. договору датою виконання зобов'язання по поставці вугілля є дата передачі вугілля перевізнику, про що свідчить відмітка в залізничній накладній. Вугілля, яке не відповідає умовам договору та не прийняте з цього приводу відповідачем, до поставки за договором не зараховується. Право власності на вугілля від позивача до відповідача переходить з дати передачі вугіллі перевізнику (дата постачання), про що свідчить відмітка на залізничній накладній.

У відповідності до п.п. 3.3., 6.3. договору відповідач зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату вугілля на умовах договору. Відповідач оплачує позивачу вартість вугілля на умовах повної 100 % оплати за весь обсяг вугілля, що поставлений відповідно до умов договору шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України в розмірі вартості фактично поставленого позивачем та прийнятого відповідачем вугілля на поточний рахунок позивача, на протязі 7-ми календарних днів з дати постачання вугілля.

Пунктом 7.8. договору передбачено, що за прострочення відповідачем строку розрахунку за вугілля, встановленого у п. 6.3. договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період невиконання грошового зобов'язання, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з п. 8.1. договору при виникненні форс-мажорних обставин у будь-якої із сторін, про що інша сторона повинна бути повідомлена у 3-денний термін, термін виконання договору подовжується відповідно до часу дії цих обставин, але не більше, ніж 3 місяці. Якщо вказані обставини продовжуються більше ніж три місяці, сторони мають право за взаємним погодження припинити подальше виконання взаємних обов'язків за цим договором. Форс-мажорні обставини підтверджуються довідкою Торгово-промислової плати та звільніють сторони від відповідальності за порушення зобов'язань за договором, що виникли піж час дії цих обставин.

Договір, відповідно до п. 9.1., набирає чинності з 01.06.2014 р. та діє до 31.12.2014 р., а в частині розрахунків за поставлене вугілля - до повного виконання зобов'язань.

Під час дії вищевказаного договору сторонами підписані додатки № 1 від 30.04.2014 р., № 2 від 23.05.2014 р., № 3 від 02.06.2014 р., № 4 від 15.05.2014 та № 5 від 16.06.2014 р., відповідно до яких сторонами визначались обсяги, вартість та строки поставки вугілля за договором № 49/1 від 30.04.2014 р.

Відповідно до додатку № 5 від 16.06.2014 р. до договору № 49/1 від 30.04.2014 р. вартість вугілля, що підлягає поставці, становить 7 020 000, 00 грн., вага - 13 000 тонн; строк поставки червень-липень 2014 року; вантажовідправником вугілля є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит», станція вантажовідправника - «Лобівські Копальні» Донецької залізниці; вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія», станція вантажоотримувача - ст. Бірюково, Донецької залізниці.

Як встановлено судом, Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» укладено договір з Державним підприємством «Донецька залізниця», предметом якого є надання залізницею відповідачу послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведенням розрахунків за такі послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 21.07.2014 р. до 24.07.2014 р. позивач передав перевізнику вугілля загальною вартістю 297 186, 63 грн., що підтверджується залізничними накладними від 21.07.2014 р. та від 24.07.2014 р., які містять штамп «Лобівські Копальні» Донецької залізниці про одержання товару.

У вересні 2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 10-14/ДПО про сплату заборгованості за поставлене відповідно до договору № 49/1 від 30.04.2014 р. вугілля.

У відповіді на претензію № ДВ/10-75 від 02.10.2010 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» повідомило, що вугілля до станції вантажоодержувача - Бірюково Донецької залізниці не доставлено у зв'язку з проведенням антитерористичної операції.

Також відповідач зазначає, що робота Донецької залізниці заблокована, що є обставинам непереборної сили (форс-мажорні обставини) у зв'язку з чим неможливо прогнозувати час надходження вугілля безпосередньо одержувачу.

Обґрунтовуючи заявлені вимог, позивач стверджує, що відповідачем порушено умови договору № 49/1 від 30.04.2014 р. щодо оплати поставленого товару, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 297 186, 63 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на п. 6.3. договору № 49/1 від 30.04.2014 р., яким передбачено обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» оплатити вартість фактично поставленого вугілля на поточний рахунок позивача на протязі 7-ми календарних днів з дати постачання вугілля, в той час як партія вугілля, вартість якого заявлена до стягнення у даній справі Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ», не одержана та не прийнята відповідачем, у зв'язку з проведенням на сході України антитерористичної операції відповідно до Указу Президента «Про боротьбу з тероризмом» та забороною на перевезення усіх вантажів та порожніх вагонів, тому числі і по станції Дарьевка Дон, Лобівські Копадльні Дон, Фащівка Дон.

Крім того, відповідач стверджує, що залізничні вагони з вугіллям, що поставляється на виконання договору № 49/1 від 30.04.2014 р., знаходяться на станціях Фащівка та Дарьєвка Донецької залізниці та відзначає, що заборона перевезень залізничним транспортом, введена Державною адміністрацією залізничного транспорту України внаслідок подій на території Донецької та Луганської областей, є обставинами форм-мажору, що передбачено договором № 49/1 від 30.04.2014 р. та унеможливлює притягнення відповідача до відповідальності за порушення зобов'язання.

При цьому, відповідач посилається на сертифікат Торгово-промислової палати України № 953 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), за змістом якого заборона перевезень залізничним транспортом, введена Державною адміністрацією залізничного транспорту України внаслідок подій на території Донецької та Луганської областей є обставинами форс-мажору, передбаченими умовами договору № 49/1 від 30.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У відповідності до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Розглядаючи даний спір по суті, судом встановлено, що Торгово-промисловою палатою України видано сертифікат № 953 від 16.10.2014 р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), у якому зазначається, що відповідно до телеграми Державної адміністрації залізничного транспорту України № ЦЗМ-14/1263 від 28.07.2014 р. введено заборону на перевезення вантажів та порожніх вагонів, в тому числі по станції Лобівські Копальні Дон та Фащівка Дон.

Сертифікатом № 953 від 16.10.2014 р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово-промислова плата України засвідчила, що заборона перевезень залізничним транспортом, введена Державною адміністрацією залізничного транспорту України внаслідок подій на території Донецької та Луганської областей є обставинами форс-мажору, передбаченими умовами договору № 49/1 від 30.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія».

При цьому, у сертифікаті зазначається, що початком дії обставин форс-мажору є 28.07.2014 р. дату закінчення терміну дії обставин форс-мажору на момент видачі висновку встановити неможливо.

З приводу наведеного суд відзначає, що за умовами договору № 49/1 від 30.04.2014 р. відповідач оплачує позивачу вартість вугілля шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, на протязі 7-ми календарних днів з дати постачання вугілля.

При цьому, датою поставки вугілля є дата передачі вугілля перевізнику, про що свідчить відмітка в залізничній накладній.

Суд відзначає, що договір № 49/1 від 30.04.2014 р. укладено у відповідності до приписів ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України та ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України на підставі вільного волевиявлення сторін та повного усвідомлення наслідків підписання ними оспорюваного договору, шляхом погодження всіх істотних умов договору, що є обов'язковими для сторін.

Тобто, сторони погодились, що відповідач зобов'язаний оплатити вугілля на протязі 7-ми календарних днів з дати передачі вугілля перевізнику, про що свідчить відмітка в залізничній накладній, а відтак - граничним терміном оплати вугілля, переданого перевізнику 21.07.2014. та 24.07.2014 р. відповідно є 28.07.2014 р. та 31.07.2014 р.

На підставі вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що обов'язок відповідача щодо оплати товару, передано позивачем для перевезення є таким, що настав відповідно є 28.07.2014 р. та 31.07.2014 р.

Щодо тверджень відповідача про наявність обставин непереборної сили, суд відзначає, що за умовами договору № 49/1 від 30.04.2014 р. про виникнення таких обставин у будь-якої із сторін, інша сторона повинна бути повідомлена у 3-денний термін, внаслідок чого термін виконання договору подовжується відповідно до часу дії цих обставин, але не більше ніж 3 місяці.

В той же час, відповідачем не надано суду доказів повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» про настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання відповідачем зобов'язань за договором № 49/1 від 30.04.2014 р., в той час як представник позивача, присутній у судовому засіданні 23.02.2015 р., факт одержання відповідного повідомлення від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» заперечив.

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу, що заборона перевезень залізничним транспортом, введена Державною адміністрацією залізничного транспорту України внаслідок подій на території Донецької та Луганської областей фактично може впливати на перевезення товару, однак умовами договору № 49/1 від 30.04.2014 р. на відповідача покладено обов'язок щодо оплати вугілля, однак сертифікат Торгово-промислової палати України № 953 від 16.10.2014 р. не містить висновків щодо неможливості здійснення банківських операцій з підприємствами, які зареєстровані на території Донецької та Луганської областей, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції.

Крім того, варто зауважити, що визначений договором тримісячний строк відтермінування виконання зобов'язань внаслідок настання форс-мажорних обставин, на даний час у будь-якому випадку сплив.

Будь-яких додаткових угод до договору № 49/1 від 30.04.2014 р. щодо припинення подальшого виконання сторонами взаємних обов'язків за цим договором відповідно до п. 8.1. договору матеріали справи не містять.

Крім того, за приписами вищенаведених норм цивільного законодавства України, невиконання зобов'язань через форс-мажорні обставини має наслідком звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, в той час як у даному випадку предметом розгляду є вимоги позивача про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» основного зобов'язання за договором № 49/1 від 30.04.2014 р. щодо оплати товару.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не надаючи перевагу одним доказами порівняно з іншими, виходячи із наведених позивачем обґрунтувань заявлених вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду доказів існування обставин непереборної, які унеможливлювали б виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати товару.

Приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за договором № 49/1 від 30.04.2014 р. у розмірі 297 186, 63 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань у розмірі 39 166, 83 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо оплати поставленого товару, враховуючи, що відповідачем не доведено у встановленому законом порядку наявності обставин, що виключають відповідальність за порушення зобов'язань, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за період з 29.07.2014 р. (дата виникнення прострочення за відповідною поставкою) до 30.01.2015 р. (граничний строк нарахування пені відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) розмір пені становить 39 166, 83 грн.

Розрахунок позивача перевірено судом та відповідає вимогам чинного законодавства України.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 68, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазвидобувна компанія» (03055, м. Київ, вул. Старокиївська, 14, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ТРЕЙДІНГ» (83001, м. Донецьк, бульвар Шевченка, 11, ) заборгованість у розмірі 297 186, 63 вісті дев'яносто сім тисяч сто вісімдесят шість грн. 63 коп.) грн., 39 166, 83 (тридцять дев'ять тисяч сто шістдесят шість грн. 83 коп.) грн. пені та 6 727, 07 (шість тисяч сімсот двадцять сім грн. 07 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.03.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.