КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. справа№ 910/24088/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Іванова А.В.;

відповідача - Норець Н.О.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

на рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2015 р.

у справі № 910/24088/14 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП"

до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

про стягнення 412622,36 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП" (далі - позивач) звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки № 10 від 04.03.2013 р. у загальному розмірі 412622,36 грн, у тому числі: 369915,71 грн - основного боргу, 32798,58 грн - пені та 9908,07 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/24088/14.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.01.2015 р. у справі № 910/24088/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП" до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 369115,71 грн - основного боргу за договором поставки, 32740,44 грн - пені та 9889,56 грн - 3% річних, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права.

Так, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що вартість наданих послуг з транспортування не повинна включатися до суми заборгованості, оскільки умовами договору не було передбачено обов`язку покупця оплачувати вартість таких послуг.

Крім того, одним з доводів апелянта є те, що рахунки-фактури № СФ-0000464 від 06.11.2013 р., № СФ-0000467 від 07.11.2013 р., № СФ-0000473 від 12.11.2013 р., № СФ-0000482 від 15.11.2013 р., № СФ-0000488 від 20.11.2013 р. та № СФ-0000491 від 25.11.2013 р. ним отримані не були, а відтак не настав строк оплати поставленого за ними товару та наданих послуг.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/24088/14, а розгляд справи призначено на 05.03.2015 р.

В поданому до суду відзиві позивач просив апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

04.03.2013 р. між Приватним акціонерним товариством "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП" (постачальник) було укладено договір № 10, згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити покупцю (передати у власність покупця) матеріали верхньої будови колії згідно зі специфікаціями, які підписуються двома сторонами та є невід'ємною частиною цього договору, а покупець зобов'язується на умовах та в порядку, визначених цим договором, прийняти товар та оплатити його.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.3 договору ціна товару включає в себе витрати на транспортування, прибуток, інші обов`язкові платежі, що встановлені чинним законодавством, в т. ч. ПДВ; ціни на товар та асортимент товару, що буде закуповуватися по цьому договору, визначені у специфікаціях до договору.

Згідно з п. 4.2 укладеного договору покупець здійснює оплату по факту поставки окремої партії товару, що оформлюється видатковою накладною. Загальний строк оплати покупцем товару не може бути більше 15 банківських днів з дня отримання покупцем відповідного рахунку-фактури.

Строк дії вказаного договору встановлено до 31.12.2013 р., але у будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань сторонами (п. 10.1).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем здійснювалися поставки обумовленого договором товару на загальну суму 1297068,56 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та актами приймання-передачі товару за період з 12.03.2013 р. по 25.11.2013 р.

Разом з тим, за твердженнями позивача, відповідачем зобов'язання по оплаті вказаного товару виконано частково (виписки з особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП"), у зв'язку з чим у покупця виникла заборгованість у розмірі 369915,71 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було зазначено вище, згідно видаткових накладних та актів приймання-передачі товару за період з 12.03.2013 р. по 25.11.2013 р. позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1297068,56 грн.

Крім того, на виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП" було надано відповідачу послуги з транспортування на загальну суму 43449,40 грн, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000001 від 25.04.2013 р., № ОУ-0000002 від 05.06.2013 р., № ОУ-0000003 від 06.06.2013 р., № ОУ-0000004 від 25.09.2013 р., № ОУ-0000005 від 27.09.2013 р., № ОУ-0000006 від 03.10.2013 р., № ОУ-0000007 від 07.10.2013 р., № ОУ-00000008 від 16.10.2013 р., № ОУ-0000010 від 06.11.2013 р., № ОУ-0000011 від 07.11.2013 р., № ОУ-0000012 від 12.11.2013 р., № ОУ-0000013 від 15.11.2013 р. та № ОУ-0000015 від 25.11.2013 р.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що вартість наданих послуг з транспортування не повинна включатися до суми заборгованості, оскільки умовами договору не було передбачено обов`язку покупця оплачувати вартість таких послуг. Однак, з такими доводами апеляційний суд не може погодитися з огляду на наступне.

Пунктом 5.3 укладеного договору визначено, що поставка товару здійснюється силами, транспортом та за рахунок постачальника.

Також, згідно з п. 3.3 договору ціни на товар та асортимент товару, що буде закуповуватися по цьому договору, визначені у специфікаціях до договору.

З наявних в матеріалах справи специфікацій № № 3, 6, 7, 8, 9, 10 та 11 вбачається, що сторонами, окрім найменування та вартості продукції, було також погоджено і вартість транспортних послуг, які покупець мав оплатити.

Крім того, як вже було зазначено, сторонами також складено та підписано без зауважень акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) про надання позивачем відповідачу транспортних послуг.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок про наявність факту погодження сторонами вартості та кількості послуг, які будуть надаватися позивачем, їх прийняття без зауважень та часткової оплати відповідачем, що свідчить про визнання ним свого обов'язку оплатити вартість транспортних послуг у відповідності до умов договору та специфікацій.

Як зазначалося вище, в апеляційній скарзі відповідач також стверджує, що рахунки-фактури № СФ-0000464 від 06.11.2013 р., № СФ-0000467 від 07.11.2013 р., № СФ-0000473 від 12.11.2013 р., № СФ-0000482 від 15.11.2013 р., № СФ-0000488 від 20.11.2013 р. та № СФ-0000491 від 25.11.2013 р. ним отримані не були, а відтак не настав строк оплати поставленого за ними товару та наданих послуг.

Однак, вказані обставини спростовуються матеріалами справи. Зокрема, у видаткових накладних № РН-0000339 від 07.11.2013 р., № РН-0000335 від 06.11.2013 р., № РН-0000345 від 12.11.2013 р., № РН-0000357 від 15.11.2013 р., № РН-0000366 від 20.11.2013 р. та № РН-0000370 від 25.11.2013 р., за якими позивачем передані, а відповідачем одержані товари, зазначено підстави передачі товару - рахунки-фактури № СФ-0000464 від 06.11.2013 р., № СФ-0000467 від 07.11.2013 р., № СФ-0000473 від 12.11.2013 р., № СФ-0000482 від 15.11.2013 р., № СФ-0000488 від 20.11.2013 р. та № СФ-0000491 від 25.11.2013 р. Таким чином, підписавши видаткові накладні, Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" володіло інформацією стосовно наявності рахунків-фактур та можливості їх одержання.

Більш того, варто наголосити на тому, що пунктом 4.2 договору поставки було визначено обов'язок покупця здійснювати оплату по факту поставки партії товару на підставі видаткових накладних.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що в даному випадку визначальним для оплати є саме факт поставки позивачем товару, а тому відсутність рахунку-фактури не є перешкодою для такої оплати зважаючи на зазначення вартості товару в накладних.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи порушення відповідачем умов укладеного договору, а також положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, Господарським судом м. Києва правомірно частково задоволено вимогу позивача стосовно стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" основного боргу у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів поставки товару та/або надання послуг на суму 800,00 грн.

Також, за прострочення оплати поставленого товару позивачем з посиланням на ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення 9908,07 грн 3% річних за період з 01.01.2014 р. по 21.10.2014 р., а з посиланням на п. 7.2.2 договору № 10 від 04.03.2013 р. - 32798,58 грн пені.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2.2 укладеного між сторонами у даній справі договору передбачено, що на вимогу постачальника покупець у разі несвоєчасної оплати за товар, обумовленої цим договором, зобов'язаний сплатити постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період невиконання зобов'язань, від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше суми заборгованості.

Оскільки відповідачем всупереч умовам п. 4.2 договору поставки не було оплачено у визначений строк поставлений товар, у Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 369115,71 грн, зі сплати якої допущено прострочення, що згідно вимог чинного законодавства України є підставою для стягнення 3% річних та пені.

Згідно розрахунку вказаних сум, заявлених до стягнення, та з урахуванням підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 800,00 грн, розмір пені та 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 32740,44 грн та 9889,56 грн відповідно. Вказаний перерахунок перевірений судом апеляційної інстанції та відповідає обставинам справи, умовам укладеного правочину та нормам законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог у даній справі та стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 369115,71 грн, пені у розмірі 32740,44 грн та 3% річних у розмірі 9889,56 грн.

Отже, місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог було правильно застосовано норми законодавства та достовірно досліджено наявні обставини справи у їх сукупності.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобус ВСП" належними та допустимими доказами доведено факт існування заборгованості за договором поставки № 10 від 04.03.2013 р., що в свою чергу відповідачем не спростовано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2015 р.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2015 р. у справі № 910/24088/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/24088/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран