ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р.Справа № 915/1715/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Ярош А.І.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 18 грудня 2014 року

у справі № 915/1715/14

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Національної академії аграрних наук України

про стягнення 188.000 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

23.10.2014 р. Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України (далі позивач, ДП «Комсомолець») звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Національної академії аграрних наук України (далі відповідач, ДП «Зорі над Бугом») про стягнення грошових коштів в сумі 188.000 грн.

Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати товару, а саме: озимої пшениці, за договорами поставки № 09/2012/1-3 від 11.09.2012 р. у кількості 25 тон, вартістю 57500 грн., та № 17-10/2012/1-3 від 17.10.2012 р. у кількості 45 тон, вартістю 130.500 грн. внаслідок чого має борг по його оплаті за договором № 09/2012/1-3 у сумі 57500 грн. та за договором №17-10/2012/1-3 у сумі 130500 грн. відповідно, а всього у загальній сумі 188.000 грн.

Вищезазначений товар (озима пшениця) був засіяний відповідачем.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.09.2014 року по справі № 915/940/14, яке набрало законної сили, договори поставки № 09/2012/1-3 від 11.09.2012 р. та №17-10/2012/1-3 від 17.10.2012 р. визнано недійсними, внаслідок чого позивач на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України просив суд застосувати наслідки визнання недійсними договорів поставки № 17-10/2012/1-3 та № 09/2012/1-3 шляхом стягнення з відповідача на користь позивача: 130.500 грн. - боргу по оплаті за поставлений товар за договором № 09/2012/1-3 та 57500 грн. за договором № 17-10/2012/1-3, а всього у загальній сумі 188.000 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати по справі по оплаті судового збору за подання позову у сумі 3760 грн.

Заявою від 12.12.2014 р. позивач змінив предмет позову та просив суд провести реституцію за недійсними угодами шляхом повернення позивачеві поставленого товару (озимої пшениці) за договором поставки № 17-10/2012/1-3 у кількості 45 тон вартістю 130.500 грн. та за договором № 09/2012/1-3 у кількості 25 тон вартістю 57500 грн., а всього 70 тон, загальною вартістю 188.000 грн.

Відповідач відзив на позов не надав та в судове засідання не з'явився, внаслідок чого справа була розглянута місцевим судом за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.12.2014 р. ( суддя Смородінова О.Г.) у задоволені позову - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту передачі відповідачу товару за договором поставки № И-09/2012/1-з від 17.10.2012 року на суму 57500 грн. та за договором поставки № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року на суму 130500 грн., внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог місцевий суд виходив з неможливості повернення відповідачем одержаного за правочинами у зв'язку з тим, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем товару за кожним договором окремо, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.

Заява позивача про зміну предмета позову від 12.12.2014 р. залишена місцевим судом без розгляду та приєднана до матеріалів справи, оскільки цю заяву подано з порушенням приписів ч. 4 ст. 22 ГПК України, а саме після початку розгляду судом справи по суті, внаслідок чого судом розглянуті первинно заявлені позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що, по-перше, факт поставки позивачем відповідачеві товару (озимої пшениці) та факт отримання його останнім був досліджений під час розгляду справи № 915/940/14, а тому не потребує доказуванню знову. Крім того, факт отримання товару не заперечується відповідачем, а навпаки, останній підтверджує факт поставки та отримання озимої пшениці тим, що останнім ця пшениця була засіяна. По-друге, оскільки, неможливо повернути одержане за правочином майно в натурі (через його посів) відповідач повинний відшкодувати позивачеві вартість цього товару (майна) за цінами які існують на момент відшкодування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про день, час і місце розгляду справи сторони були своєчасно та належним чином повідомлені, але не скористались своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 23.10.2014 р. позивач звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до відповідача про стягнення 188.000 грн.

Ухвалою місцевого суду від 24.10.2014 р. порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 18.11.2014 р.

З матеріалів справи видно, що розгляд справи судом першої інстанції по суті почався у судовому засіданні 18.11.2014 р., що підтверджується відповідним протоколом судового засідання (а.с. 40-41).

Заявою від 12.12.2014 р. позивач змінив предмет позову та просив суд провести реституцію за недійсними угодами шляхом повернення позивачеві поставленого товару (озимої пшениці) за договором поставки № 17-10/2012/1-3 у кількості 45 тон вартістю 130.500 грн. та за договором № 09/2012/1-3 у кількості 25 тон вартістю 57500 грн., а всього 70 тон, загальною вартістю 188.000 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач до початку розгляду справи по суті має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Таким чином, станом на час подання позивачем вищевказаної заяви про зміну предмету позову (12.12.2014 р.), зареєстрованої в канцелярії суду за № 23103/14, розгляд справи по суті вже розпочався у судовому засіданні 18.11.2014 р., у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що заява позивача про зміну предмета позову подана з порушенням приписів ч. 4 ст. 22 ГПК України, зокрема, після початку розгляду судом справи по суті, а тому названу заяву підставне залишив без розгляду та вирішив спір, виходячи із первинних позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 23.09.2014 р. господарський суд Миколаївської області прийняв по справі № 915/940/14 рішення (за первісним позовом ДП „Комсомолець" до ДП „Зорі над Бугом" про стягнення заборгованості в сумі 198782,25 грн. за зустрічним позовом останнього до ДП „Комсомолець" про визнання недійсним договорів поставки) яким: первісний позов задовольнив частково та стягнув 11766,25 грн. (за накладними № 1A0A від 27.05.2013 року у розмірі 824,25 грн., № 2567 від 17.10.2012 року у розмірі 984,00 грн., № 565 від 02.04.2011 року у розмірі 9958,00 грн.) а в іншій частині первісних вимог відмовив; зустрічний позов ДП "Зорі над Бугом" задовольнив та визнав недійсними договори поставки № 09/2012/1-з від 17.10.2012 року та № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року які були укладені між сторонами у справі.

Назване судове рішення набрало законної сили та ним встановлено наступне:

1. „при укладанні спірних договорів були порушенні вимоги Закону України № 1490, а саме, - не були проведені тендерні процедури, які передують їх укладанню, передбачені вимогами вказаного закону. Таким чином, укладений договір поставки № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року, договір поставки № 09/2012/1-з від 11.09.2012 року, суперечить нормам чинного законодавства, а саме Закону України № 1490 чинного на момент укладання спірних договорів, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 203, та підлягають визнанню недійсними відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України";

2. „відповідно до видаткової накладної № 2566 від 17.10.2012 року, № 2567 від 17.10.2012 року, № 1AQA від 27.05.2013 року, № 2137 від 11.09.2012 року, 5656 від 02.04.2011 року, довіреностей на отримання продуктів рослинництва № 133 від 16.10.2012 року, № 135 від 16.10.2012 року, № 45 від 25.05.2013 року, № 102 від 10.09.2012 року, № 33 від 01.04.2011 року, позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товару на загальну суму 198782,25 грн.";

3. „як видно з досліджених матеріалів справи та витікає з поведінки сторін , між сторонами укладено договори поставки на загальну суму 198782,25 грн.";

4. „позивачем за первісним позовом було направлено на адресу відповідача за первісним позовом вимогу про сплату боргу за накладною № 1A0A від 27.05.2013 року у розмірі 824,25 грн., та за накладною № 2567 від 17.10.2012 року у розмірі 984,00 грн., за накладною № 565 від 02.04.2011 року у розмірі 9968,00 грн., яка залишилась без реагування, заборгованість у розмірі 11766,25 грн. не сплаченою".

Ретельно дослідивши матеріали справи в їх сукупності суд першої інстанції дійшов до підставного висновку про те, що доводи позивача про те, що при розгляді справи № 915/940/14 судом був досліджений та встановлений факт поставки ним товару відповідачу на суму 57500,00 грн. - за договором поставки № И-09/2012/1-з від 17.10.2012 року та на суму 130500,00 грн. за договором поставки № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року не відповідають дійсності, оскільки вищенаведене судове рішення від 23.09.14 р. не містить в собі таких висновків, а зі зворотного боку, позивач по даній справі не довів суду належними доказами (видаткові накладні та ТТН) отримання відповідачем товару на вказану суму по кожному договору окремо, оскільки позовні вимоги теж висунуто по кожному договору окремо, тобто позивач, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги.

Крім того, з тексту договорів поставки № 09/2012/1-з від 17.10.2012 року та № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року вбачається, що на виконання їх умов, позивач мав зобов'язання перед відповідачем щодо поставки товару - озимої пшениці, а відповідач перед позивачем мав зобов'язання по оплаті цього товару.

Інших домовленостей щодо можливої заміни відповідних зобов'язань між сторонами договори не містять.

За загальними правилами ст. 216 ЦК України та ст. 208 ГК України поверненню підлягає одержане на виконання цього правочину.

За встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України). З метою такого відшкодування заінтересована особа вправі звернутися до набувача з окремою позовною вимогою.

Оскільки, позивачем не доведено не лише факт передачі відповідачу товару за договором поставки № И-09/2012/1-з від 17.10.2012 року на суму 57500,00 грн. та за договором поставки № 17-10/2012/1-з від 17.10.2012 року на суму 130500,00 грн., тобто позивачем не доведено факт отримання відповідачем товару за кожним договором окремо, а й факт неможливості повернення останнім одержаного на виконання недійсного правочину в натурі, то місцевий суд правомірно залишив позовні вимоги без задоволення, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 18.12.2014 року у справі № 915/1715/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.03.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Ярош А.І.