ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року Справа № 925/1007/14

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 12.11.2014
у справі№ 925/1007/14 Господарського суду Черкаської області
за позовомПідприємства об'єднання громадян "Черкаситара" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ББФ"

простягнення 99986,33 грн.
за участю представників сторін: від позивача: Святченко Н.А. (довіреність № 249 від 23.06.2014), від відповідача: не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство об'єднання громадян "Черкаситара" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" у червні 2014 року звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ" про стягнення 76495,05 грн. основного боргу, 7341,46 грн. інфляційних втрат, 2819,16 грн. штрафу, 1333,66 грн. пені., всього 99986,33 грн.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.07.2014 у справі № 925/1007/14 (суддя Швидкий В.А.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі № 925/1007/14 (у складі колегії суддів: Скрипки І.М. - головуючого, Самсіна Р.І., Гончарова С.А.) позов частково задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ" на користь Підприємства об'єднання громадян "Черкаситара" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" 76495,05 грн. основного боргу, 2819,16 грн. 3% річних, 7341,46 грн. інфляційних втрат, 5679,41 грн. пені. У стягненні 7651,25 грн. пені відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі № 925/1007/14, Товариство з обмеженою відповідальністю "ББФ" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі № 925/1007/14, і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Підприємством об'єднання громадян "Черкаситара" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" (позивач, постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ББФ" (відповідач, покупець за договором) 03.01.2013 укладено договір поставки № 00313 виробів з гофрованого картону, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується виготовити і передати, а покупець прийняти і оплатити продукцію, надалі - товар, в асортименті, кількості і у терміни, обговорені сторонами відповідно до заявки, накладної та умов договору.

Згідно з пунктом 1.2. договору, товаром є вироби з гофрованого картону, висота гофри 3,6 мм (С).

Поставка здійснюється на умовах FCA - склад постачальника: м. Черкаси, вул. Смілянська, 15/5 відповідно до Міжнародних правил інтерпретації термінів "Інкотермс - 2000", якщо інше не зазначено у відповідному додатку до цього договору (пункт 3.3. договору).

Відповідно до пункту 4.1. договору, ціна товару за договором вказується в рахунках/накладних.

Пунктом 4.3.1. договору сторонами погоджено наступний порядок оплати: 100% вартості товару протягом 30 календарних днів з моменту відвантаження партії товару зі складу постачальника.

Відповідно до пункту 4.4. договору, оплата проводиться покупцем шляхом банківського переказу коштів на рахунок постачальника відповідно до виставленого рахунку або внесенням коштів у касу постачальника.

Згідно з пунктом 6.3. договору, у випадку недотримання покупцем термінів оплати, покупець виплачує постачальнику суму боргу, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми простроченого товару за весь час прострочення.

Згідно з пунтом 8.1. договору, договір набирає сили з моменту підписання і діє безстроково.

Факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується первинними бухгалтерськими документами, які повинні відповідати вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

На підтвердження факту поставки відповідачеві товару в період з 14.01.2013 по 11.04.2014 позивачем до матеріалів справи долучено копії видаткових накладних, а саме: № РН -0000066 від 14.01.2013 на суму 15900, 00 грн.; №РН- 0000112 від 18.01.2013 на суму 15900, 00 грн.; №РН- 0000164 від 25.01.2013 на суму 16267, 00 грн.; №РН- 0000216 від 01.02.2013 на суму 15900, 00 грн.; №РН-0000268 від 07.02.2013 на суму 15900,00 грн.; №РН-0000345 від 15.02.2013 на суму 15900, 00 грн.; РН-0000416 від 22.02.2013 на суму 15900,00 грн.; №РН-0000558 від 27.02.2013 на суму 15900, 00 грн.; № РН-0000485 від 04.03.2013 на суму 15900, 00 грн., № РН-0000556 від 11.03.2013 на суму 15900, 00 грн.; № РН-0000636 від 18.03.2013 на суму 15900, 00 грн.; № РН-0000689 від 22.03.2013 на суму 15900, 00 грн.; №РН-0000719 від 26.03.2013 на суму 15900, 00 грн.; № РН-0000917 від 12.04.2013 на суму 15600, 00 грн.; № РН-0001009 від 19.04.2013 на суму 15600, 00 грн.; №РН-0001166 від 08.05.2013 на суму 15 600,00 грн.; № 0001307 від 22.05.2013 на суму 15 600,00 грн.; № РН-0001407 від 31.05.2013 на суму 15600, 00 грн.; № РН-001454 від 05.06.2013 на суму 15600, 00 грн.; № РН-0001656 від 26.06.2013 на суму 16828, 86 грн.; № РН-0001873 від 19.07.2013 на суму 15600, 00 грн.; №РН-0002106 від 12.08.2013 на суму 15600, 00 грн.; № РН-0002172 від 16.08.2013 на суму 3729, 00 грн.; № РН-00002215 від 23.08.2013 на суму 15600, 00 грн.; № РН-0002395 від 12.09.2013 на суму 7357, 76 грн.; № РН-0002534 від 27.09.2013 на суму 17112, 48 грн.; № РН-0002776 від 21.10.2013 на суму 17354, 40 грн.; № РН-0002872 від 30.10.2013 на суму 16800, 00 грн.; № РН-0003085 від 25.11.2013 на суму 16 954, 56 грн.; № РН-0003215 від 06.12.2013 на суму 16800, 00 грн.; № РН-0003368 від 24.12.2013 на суму 12 297, 60 грн.; № РН-0003435 від 30.12.2013 на суму 4905, 60 грн.; № РН-0000063 від 15.01.2014 на суму 17398, 08 грн.; № РН-0000286 від 13.02.2014 на суму 6720, 00 грн.; №РН-0000320 від 19.02.2014 на суму 10080, 00 грн.; № РН-0000460 від 07.03.2014 на суму 15355, 20 грн.; № РН-0000742 від 11.04.2014 на суму 9938, 57 грн., на загальну суму 547099, 91 грн.

Крім цього, позивачем до матеріалів справи долучено копії довіреностей на право отримання товарно-матеріальних цінностей № 712 від 14.01.2013, № 718 від 18.01.2013, № 722 від 24.01.2013, № 726 від 30.01.2013, № 735 від 06.02.2013, № 739 від 14.02.2013, № 745 від 19.02.2013, № 748 від 26.02.2013, № 753 від 01.03.2013, № 760 від 11.03.2013, № 763 від 15.03.2013, № 785 від 19.04.2013, № 793 від 07.05.2013, № 798 від 23.05.2013, № 806 від 31.05.2013, № 807 від 06.06.2013, № 816 від 26.06.2013, № 824 від 19.07.2013, № 838 від 12.08.2013, № 840 від 16.08.2013, № 844 від 22.08.2013, № 856 від 12.09.2013, № 870 від 26.09.2013, № 888 від 18.10.2013, № 898 від 30.10.2013, № 915 від 25.11.2013, № 929 від 06.12.2013, № 941 від 24.12.2013, № 947 від 30.12.2013, № 7 від 13.01.2014, № 17 від 13.02.2014, № 19 від 19.02.2014, № 24 від 06.03.2014, № 42 від 10.04.2014, виданих на ім'я Капосльоз В.О., які підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою відповідача.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що зазначені довіреності на право отримання ТМЦ оформлені відповідно до вимог Інструкції "Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року №99, та містять перелік товару, який отримано за господарською операцією.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується також тим, що у позивача наявні оригінали вказаних довіреностей на отримання ТМЦ, які за правилами Положення "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" залишаються у продавця саме при отриманні товару покупцем.

Крім цього, у відповідь на запит Господарського суду Черкаської області Державною податковою інспекціэю у Черкаському районі Головного управління Міндоходів у Черкаській області листом № 7389/23-25-10-013 від 21.07.2014 повідомлено, що проаналізувавши податкову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ", за період з 13.01.2013 по 18.07.2014, встановлено, що в додатку 5 декларації з податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ", відображено взаємовідносини з Підприємством об'єднання громадян "Черкаситара" Всеукраїнської громадської організації інваліді "Рух за рівні можливості", на загальну суму податку на додану вартість 91183, 32 грн.

Відшкодування податку на додану вартість з податкових накладних - 91183, 32 грн., а тому загальна вартість отриманого відповідачем від позивача товару - 547099, 92 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що за період з 14.01.2013 по 11.04.2014 позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 547099, 91 грн.

При цьому, інші договорів між сторонами у спірний період не укладались, а всі поставки товару та відповідні оплати відбувались за договором №00313 від 03.01.2013.

Позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором щодо поставки товару.

Належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором підтверджує те, що у відповідача немає претензій та повідомлень про порушення продавцем умов договору.

Суди дійшли до правильного висновку, що клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи у даній справі не підлягає задоволенню, оскільки позивачем визнано невідповідність підписів Капосльоз В.О. на видаткових накладних, наданих позивачем в підтвердження позовних вимог. При цьому, судом встановлено і матеріалами справи підтверджується отримання відповідачем відповідно до вказаних накладних товару на загальну суму 547099, 91 грн.

Крім цього, з наданого позивачем акта звіряння взаємних розрахунків, який підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін, вбачається, що станом на 02.01.2014 заборгованість відповідача перед позивачем складала 156340, 86 грн.

Судами встановлено, що в січні-квітні 2014 року відповідачем направлено позивачу заявки на виготовлення гофроящиків, на виконання яких у 2014 році позивачем виготовлено і передано відповідачу товар на загальну суму 59491, 85 грн., що підтверджується видатковими накладними: № РН-0000063 від 15.01.2014 на суму 17398, 08 грн.; № РН-0000286 від 13.02.2014 на суму 6720, 00 грн.; № РН-0000320 від 19.02.2014 на суму 10080, 00 грн.; № РН-0000460 від 07.03.2014 на суму 15355, 20 грн.; № РН-0000742 від 11.04.2014 на суму 9938, 57 грн.

Проте всупереч умовам договору відповідачем за поставлений товар розрахунок належним чином не проведено, лише частково оплачено отриманий товар на суму 139337, 66 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача.

З огляду на викладене, у відповідача за поставлений позивачем товар утворилась заборгованість в розмірі 76495,05 грн. (156340,86 грн. заборгованість відповідача станом на 02.01.2014 + 59491,85 грн. вартість поставленого позивачем товару у 2014 році) - 139337,66 грн. сплачена відповідачем заборгованість), що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Судами встановлено, що за своєю правовою природою договір № 00313 від 03.01.2013 є договором поставки.

В силу вимог статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що пунктом 4.3.1. договору сторонами погоджено наступний порядок оплати: 100% вартості товару протягом 30 календарних днів з моменту відвантаження партії товару зі складу постачальника.

Згідно з умовами договору, відповідач зобов'язаний оплатити поставлений позивачем товар протягом 30 календарних днів з моменту відвантаження партії товару.

Суди дійшли до правильного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 76495, 05 грн., які доведенні позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, у зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання щодо оплати товару, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 13330, 66 грн. пені, 2819, 16 грн. 3% річних та 7341, 46 грн. інфляційних втрат.

Судами встановлено, що згідно з пунктом 6.3. договору у випадку недотримання покупцем термінів оплати, покупець виплачує постачальнику суму боргу, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми простроченого товару за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 2 статті 343 Господарського кодексу України та статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суди дійшли до правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню в розмірі 5679,41 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення 7651,25 грн. пені ( 13330, 66 грн. - 5679, 41 грн.) - відмові.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди дійшли до правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2819,16 грн. 3% річних та 7341,46 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови не вбачається.

Керуючись статями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ББФ" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі № 925/1007/14 Господарського суду Черкаської області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі № 925/1007/14 Господарського суду Черкаської області залишити без змін.

Головуючий суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.