РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015Справа №910/22819/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ,

про розірвання договору на постачання теплової енергії

Головуючий суддя Любченко М.О.

суддя Васильченко Т.В.

суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Дементьєв Я.Т. - по дов.

від відповідача: Марковська В.В. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях 12.11.2014р. та 26.11.2014р. та 21.01.2015р. оголошувались перерви.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ про розірвання з 26.04.2014р. договору №7560829 від 22.10.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» для позивача в силу приписів наведеного нормативно-правового акту стало неможливим виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором №7560829 від 22.10.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, у зв'язку тим, що позивач не є виконавцем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води та не є споживачем відповідних послуг. Отже, на думку заявника, оскільки він не є виконавцем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води та не є споживачем відповідних послуг, то спірний правочин має бути розірваний на підставі ч.1 ст.607 та ст.652 Цивільного кодексу України (з урахуванням пояснень б/н від 26.11.2014р.).

Відповідач у відзиві №93/12/5382 від 11.11.2014р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» не передбачено вказівок про необхідність розривати діючі договори на постачання теплової енергії у гарячій воді у зв'язку з його прийняттям. Одночасно, на думку вказаного учасника судового процесу, оскільки на даний час відсутні зміни у підзаконних нормативних актах з огляду на внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», то і відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.151 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або з інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

За приписами ст.4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.245 вказаного Кодексу за договором поставки організація-поставщик зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

Як встановлено судом, 22.10.2003р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго») (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» (абонент) було укладено договір №7560829 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого відповідно до п.1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Сторонами узгоджено, що розрахунки зі споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими постачальнику органом виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України. Для розрахунків з житловими організаціями затверджено тариф в розмірі 169,38 грн. за Гкал (додаток №2 до договору №7560829 від 22.10.2003р. в редакції станом на 19.10.2011р.).

За умовами п.8.1 договору №7560829 від 22.10.2003р. останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2004р.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено одним з контрагентів (п.8.4 договору №7560829 від 22.10.2003р.).

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, договір №7560829 від 22.10.2003р. пролонговувався на кожен наступний рік на підставі п.8.4 правочину та на теперішній час є чинним.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №7560829 від 22.10.2003р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення між сторонами взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання теплової енергії.

За приписами ч.ч.2, 3, 4 ст.188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 23.05.2011р. Верховного Суду України по справі №3-47гс11.

Як свідчать матеріали справи, листом №06-0859 від 11.08.2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» заявило Публічному акціонерному товариству «Київенерго» про розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р. з 26.04.2014р. у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії». Наразі, факт направлення відповідачу вказаного листа підтверджується поштовим повідомленням №763.

Однак, за твердженнями позивача, які з боку Публічного акціонерного товариства «Київенерго» не спростовані, сторонами так і не було досягнуто згоди стосовно розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р. та припинення спірних правовідносин.

Враховуючи недосягнення контрагентами згоди стосовно припинення договору №7560829 від 22.10.2003р. шляхом його розірвання, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» і звернулось до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору на підставі приписів ст.652 Цивільного кодексу України повинно бути доведено факт істотної зміни обставин.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Преамбулою до Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, які було затверджено Постановою №1497 від 30.12.1997р. Кабінету Міністрів України, (в редакції, що була чинною на момент укладання договору №7560829 від 22.10.2003р.) було визначено, що виконавець житлово-комунальних послуг є житлово-експлуатаційні та водо-, теплопостачальні, каналізаційні або інші підприємства і організації, які безпосередньо надають споживачеві комунальні послуги. Виконавця послуг у комунальному житловому фонді визначають місцеві державні адміністрації або органи місцевого самоврядування, в інших випадках - власник житлового будинку, об'єднання співвласників будинків тощо. При цьому, в одному будинку може бути визначений лише один виконавець окремої послуги. Одночасно, споживачем було визначено підприємство, що одержує послуги від виробника та постачає їх виконавцеві або споживачеві.

У зв'язку з прийняттям Постанови №630 від 21.07.2005р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», Правила надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, які було затверджено Постановою №1497 від 30.12.1997р. Кабінету Міністрів України, втратили чинність.

Пунктом 2 Постанови №630 від 21.07.2005р. Кабінету Міністрів України визначено, що терміни, не визначені постановою, вживаються у значенні, наведеному у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Судом встановлено, що 26.04.2014р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, ст.19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, було доповнено ст.29 частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії -це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

За приписами п.42 ч.3 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

Як вбачаться з наявних в матеріалах справи документів, за договором №7560829 від 22.10.2003р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» не є кінцевим споживачем послуг, які надаються Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Зокрема, у додатку №8 до спірного правочину визначено, що опалення та гаряче постачання за договором №7560829 від 22.10.2003р. здійснюється до житлового будинку, що розташований за адресою: м.Київ, Дарницький район, вул.Г.Ахматової, 13.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалою від 17.12.2014р. було зобов'язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві (02660, м.Київ, вул.М.Раскової, 15) надати інформаційну довідку щодо об'єктів нерухомого майна, а саме приміщень, які розташовані в будинку за адресою: м.Києві, вул.Г.Ахматової, 13, станом з жовтня 2003р. по листопад 2014р.

На виконання вимог господарського суду м.Києва супровідним листом №411/5.5 від 31.01.2015р. реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві було надано відповідну інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Як вбачається з інформаційної довідки, житлові приміщення (квартири), що розташовані в будинку за адресою: м.Києві, вул.Г.Ахматової, 13, належать окремим фізичним особам, що вказує на те, що фактично фізичні особи є кінцевими отримувачами теплової енергії.

Одночасно, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має право у встановленому законодавством порядку здійснювати діяльність з виробництва і постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, має необхідні дозвільні документи на провадження діяльності у сфері теплопостачання та, відповідно, може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії». Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Тобто, наведене вказує на те, що з урахуванням термінологічних визначень, які містяться у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» (з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії») Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» не може мати статус виконавця комунальних послуг.

При цьому, за висновками суду, при укладенні договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, так як контрагенти не могли передбачити відповідні законодавчі зміни та можливість бути виконавцем послуг з теплопостачання лише за умови наявності статусу теплопостачальної організації.

На переконання суду, зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, оскільки позивач позбавлений можливості надавати послуги з теплопостачання за відсутності відповідної ліцензії, отримання якої є правом, а не обов'язком позивача.

З урахуванням того, що метою укладення договору було не безпосереднє споживання позивачем теплової енергії, а надання ним житлово-комунальних послуг як виконавцем кінцевим споживачам, за висновками суду, подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при його укладенні. Крім того, із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.

За таких обставин, господарський суд погоджується з твердженнями позивача щодо наявності істотної зміни обставин як підстави для розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р., що вказує на обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання договору.

Одночасно, суд вважає доводи відповідача щодо відмови у позові з огляду на те, що на момент вирішення спору відсутні зміни у підзаконних нормативних актах згідно зі змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» безпідставними та такими, що не нівелюють встановлених вище обставин для розірвання правочину, оскільки факт неприведення у відповідність до нового законодавства попередньо прийнятих підзаконних нормативно-правових актів щодо регулювання правовідносин у сфері надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, не може бути підставою для порушення законодавства та бездіяльності у питанні належного оформлення договорів зі споживачами житлово-комунальних послуг.

Разом з тим суд зазначає, що твердження заявника стосовно наявності підстав для розірвання договору з 26.04.2014р. господарський вважає безпідставними з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.3 ст.653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За приписами ст.188 Цивільного кодексу України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р. з дати, визначеної позивачем, господарський суд вважає безпідставним та необґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання з 26.04.2014р. договору №7560829 від 22.10.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» підлягають задоволенню частково.

Клопотання б/н від 17.12.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» про призначення по справі судової експертизи з метою визначення фактичного кола осіб, які споживають отриману позивачем на підставі договору №7560829 від 22.10.2003р. теплову енергію, залишене судом без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Разом з тим, предметом спору в даній справі є розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р. внаслідок істотної зміни обставин з огляду на внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в силу приписів якого виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором стало неможливим. Обставини даної справи суд може встановити самостійно в межах її розгляду, оскільки суд в даній ситуації жодним чином не обмежений ні своєю юрисдикцією, ні предметом позову щодо збирання та оцінки доказів.

При цьому, задоволення клопотання позивача та призначення по розглядуваній справі експертизи фактично могло призвести до затягування строків вирішення спору.

Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, враховуючи наведене вище, за висновками суду, відсутні достатні підстави для призначення судової експертизи по справі №910/22819/14, а дослідження всіх обставин даного спору не потребує таких спеціальних знань, які відсутні у суду, отже, клопотання б/н від 17.12.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» є необґрунтованим та такими, що може бути направлене на затягування строків вирішення справи. З наведених підстав останнє залишене судом без задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно п.4.1. Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи висновки суду стосовно відсутності для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору №7560829 від 22.10.2003р. саме з 26.04.2014р. судові втрати покладаються на обох сторін в рівних долях.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ про розірвання з 26.04.2014р. договору №7560829 від 22.10.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Розірвати з моменту набрання рішенням законної сили договір №7560829 від 22.10.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м.Київ, Печерський район, площа Івана Франка, буд.5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» (02068, м.Київ, Дарницький район, вул.Г.Ахматової, буд.3, ) судовий збір в розмірі 609 грн.

У судовому засіданні 04.03.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 06.03.2015р.

Головуючий суддя М.О. Любченко

Суддя Т.В. Васильченко

Суддя В.С.Ломака