КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 911/3092/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Яцюти Г.С.

за участю представників:

від позивача: Кича Д.О. - представник за довіреністю від 03.02.2015 року;

Іванчук В.І. - генеральний директор;

від відповідача: Петрик І.Й. - представник за довіреністю від 23.04.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Державного підприємство «Регіональні електричні мережі»

на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року

у справі № 911/3092/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро»

до Державного підприємство «Регіональні електричні мережі»

про стягнення 1 245 941, 34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київсільелектро» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» про стягнення 1 245 941, 34 грн. заборгованості за договором про закупівлю робіт від 28.10.2013 року № 47/13, з яких: 994 366, 60 грн. основного боргу, пеня у сумі 181 969, 08 грн. та штраф у сумі 69 605, 66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем (генпідрядник) та відповідачем (замовник) було укладено договір про закупівлю робіт від 28.10.2013р. №47/13, на виконання умов якого позивачем було виконано та передано відповідачу за актами приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) роботи вартістю 994 366, 60 грн., які відповідач не оплатив, в результаті чого прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становить 994 366,60 грн. У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання позивач просить суд також стягнути з відповідача передбачені договором про закупівлю робіт від 28.10.2013р. №47/13 пеню в сумі 181 969, 08 грн. та штраф в розмірі 69 605, 66 грн.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивач подав заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій позивач відмовляється від вимоги про стягнення із відповідача штрафу у сумі 69 605, 66 грн. Крім того, позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 994 366, 60 грн. та пеню у сумі 75 394, 77 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року у справі № 911/3092/14 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 994 366, 60 грн. заборгованості.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року та відстрочити виконання рішення до 01.01.2016 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував загальновідомі факти, що не потребують доведення і не заперечувались сторонами, а сам, що ДП «Регіональні електричні мережі» є постачальником електроенергії за регульованим тарифом та території ліцензованої діяльності споживачам - вугільним підприємствам України, фінансування яких здійснюється з державного бюджету. Оскільки основна частина споживачів відповідача залишилася на території АТО, їх розрахунки за спожиту електроенергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі». Таким чином, суд першої інстанції повинен був дослідити зазначені обставини та на підставі п. 6 ст. 83 ГПК України відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року апеляційну скаргу Державного підприємство «Регіональні електричні мережі» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А. та призначено до розгляду на 03.03.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 03.03.2015 року заперечував проти апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.03.2015 року подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача заперечував проти відкладення справи.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, зважаючи на те, що відповідачем не обґрунтована необхідність відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення даного клопотання .

Крім того, представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, відстрочивши виконання рішення до 01.01.2016 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 28.10.2013 року між Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» (надалі - замовник) та Публічним акціонерним товариством «Київсільелектро» (надалі - генпідрядник) укладено договір № 47/13 про закупівлю робіт (надалі - договір), згідно якого генпідрядник зобов'язується у 2013 році виконати роботи ("Реконструкція електропостачання вул. Шахтна, Чигорина, Молодих партизан, Новогродовська, Косенко з встановленням КТП-400 в Пролетарському районі м. Донецьк"), зазначені в локальних кошторисах, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити такі роботи відповідно до умов договору:

Згідно із п. 3.1 договору, сума, визначена у договорі становить 999 925, 20 грн., в тому числі ПДВ 20% - 166 654,20 грн. та складається з: вартості будівельно-монтажних робіт (додаток №1 до договору "договірна ціна" ) у сумі 818 331,60 грн., в тому числі ПДВ - 136 388,60 грн.; вартості обладнання (додаток №2 до договору "специфікація обладнання") у сумі 181 593,60 грн., в тому числі ПДВ 20% - 30 265,60 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки за виконані роботи проводяться в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт по формі КБ-2в і довідки про вартість виконаних робіт по формі КБ-3 та надання генпідрядником податкової накладної.

Згідно частин 1, 2 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Згідно до частин 1, 2, 4 ст. 882 ЦК України замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, або етапу робіт, зобов'язаний негайно розпочати їх прийняття. Замовник організовує та здійснює прийняття робіт за свій рахунок, якщо інше не встановлено договором. Передання робіт і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну суму 811 652, 20 грн., що підтверджується актом №1 приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за жовтень 2013р. на суму 228 233, 74 грн., підписаного представниками обох сторін 31.10.2013р. та скріпленого печатками обох сторін, актом №1 приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за листопад 2013р. на суму 475 460, 82 грн., підписаного представниками обох сторін 29.11.2013р. та скріпленого печатками обох сторін, та актами №№1, 2 приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за грудень 2013р. на загальну суму 107 957, 64 грн., підписаних представниками обох сторін 31.12.2013р. та скріплених печатками обох сторін, а також відповідними довідками про вартість виконаних будівельних робіт КБ-3 від 31.10.2013р., від 29.11.2013р., від 31.12.2013р.

Крім того, представниками сторін підписані та скріплені печатками обох підприємств акти про те, що при виконанні будівельно-монтажних робіт з реконструкції електропостачання вул. Шахтна, Чигорина, Молодих партизан, Новогродовська, Косенко з встановленням КТП-400 в Пролетарському районі м. Донецьк, в жовтні 2013р. було встановлено обладнання, що належить генпідряднику, на загальну суму 13 240, 80 грн.; в листопаді 2013р. було встановлено обладнання, що належить генпідряднику, на загальну суму 137 804, 40 грн.; в грудні 2013р. було встановлено обладнання, що належить генпідряднику, на загальну суму 31 669,20 грн.

Також, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно вказано, що відповідно до пункту 4.2 договору сторонами передбачено, що акти приймання виконаних робіт і довідка про вартість виконаних робіт візує куратор договору і направляє повний комплект документів для підписання замовнику, при цьому документи без візи куратора повертаються генпідряднику без розгляду.

Разом із тим, законом, зокрема ст.ст. 853, 882 ЦК України, передбачено, що організація і здійснення прийняття підрядних робіт є відповідальністю замовника. Законом встановлено обов'язок замовника негайно після повідомлення розпочати прийняття робіт, оглянути їх та або підписати акт, або негайно заявити про виявлені недоліки підряднику. При невиконанні вказаного обов'язку замовник втрачає право посилатись на недоліки у виконаній роботі. Підставою для здійснення оплати є підписаний обома сторонами акт приймання виконаних будівельних робіт, і навіть підписаний однією стороною акт судом може бути визнаний недійсним лише за умови, якщо мотиви відмови другої сторони будуть визнані судом обґрунтованими.

При цьому, суду не подано доказів того, що замовник в порядку ст. 853 ЦК України складав дефектний акт, або іншим чином заявив підряднику про виявлені недоліки або відступи від умов договору.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо встановлення факту належного виконання підрядником обумовлених договором будівельних робіт та прийняття їх замовником без зауважень.

Пунктом 4.1. договору сторони передбачили, що розрахунки за виконані роботи проводяться в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт по формі КБ-2в і довідки про вартість виконаних робіт по формі КБ-3 та надання генпідрядником податкової накладної.

Таким чином, відповідач повинен був розрахуватися за виконані роботи у строк до 14.11.2013 року, 13.12.2013 року та 21.01.2014 року відповідно.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно повинно бути виконано у цей строк. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 ГК України.

Водночас, відповідач свої грошові зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав та за виконані будівельні роботи не розрахувався.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 994 366, 60 грн.

Крім того, у зв'язку із простроченням відповідачем основного грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 15.11.2013 року по 23.07.2014 року передбачену договором пеню у сумі 75 394, 77 грн.

Відповідно до частини 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У розумінні ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з пункту 7.3. договору, сторони передбачили, що замовник за цим договором несе відповідальність за порушення термінів оплати за договором у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Разом із тим, відповідно до положень статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Так, ухвалою Господарського суду Київської області від 03.01.2013 року порушено провадження у справі №Б911/46/11/13-г про банкрутство ДП «Регіональні електричні мережі» за заявою Державного підприємства «Енергоринок». Цією ж ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визнає, що конкурсними є кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання між сторонами за договором №47/13 про закупівлю робіт від 28.10.2013 року виникли після введення мораторію, а тому вимоги позивача є поточними.

Частиною 2 статті 19 Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов'язання, і зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з частиною 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу та пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкротство.

Виходячи із змісту Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських правах Верховного Суду України від 12.03.2013р. у справі №29/5005/16170/2011.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 75 394, 77 грн., в силу чинного на період нарахування пені та на час розгляду справи мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою господарського суду Київської області від 03.01.2013 року у справі №Б911/46/11/13-г.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував загальновідомі факти, що не потребують доведення і не заперечувались сторонами, а сам, що ДП «Регіональні електричні мережі» є постачальником електроенергії за регульованим тарифом та території ліцензованої діяльності споживачам - вугільним підприємствам України, фінансування яких здійснюється з державного бюджету. Оскільки основна частина споживачів відповідача залишилася на території АТО, їх розрахунки за спожиту електроенергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі». Таким чином, суд першої інстанції повинен був дослідити зазначені обставини та на підставі п. 6 ст. 83 ГПК України відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Однак, колегія суддів не погоджується із даними твердженнями відповідача враховуючи наступне.

Згідно із п. 6 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Тобто, при винесенні рішення, у суду першої інстанції було право, а не обов'язок застосувати відстрочення його виконання для ДП «Регіональні електричні мережі».

Так, право - це коло дій, які виражають волю особу. Натомість, обов'язок - коло дій, покладених на особу чи орган (установу), які слід безумовно виконувати, і не залежать від волі останніх.

Отже, те, що суд не скористався своїм правом не може бути підставою для оскарження та скасування чи зміни рішення.

Згідно із ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи зазначене, твердження відповідача про те, що судом не дотримано положень п. 6 ст. 83 ГПК України є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач не скористався своїм правом передбаченим ст. 22 ГПК України та не подав клопотання про відстрочення або розстрочення виконання рішення з наданням відповідних доказів наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення суду.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року у справі № 911/3092/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

До того ж, в своїй апеляційній скарзі, ДП «Регіональні електричні мережі» зазначає, що судом першої інстанції не враховані загальновідомі факти, що не потребують доведення, а саме, що територією здійснення ліцензованої діяльності відповідача, є територія на якій проводиться АТО.

Однак, згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України передбачено, що не потребують доказування обставини, які визнані судом загальновідомими.

Загальновідомими є такі обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду.

Проте, твердження апелянта, що територією здійснення його ліцензованої діяльності, є територія на якій проводиться АТО не є загальновідомим фактом і він повинен доводитися відповідачем при розгляді справи. Водночас, відповідач належних доказів наведеного до суду першої інстанції не подав.

Крім того, відповідач посилається, в тому числі, на постанову НКРЕ від 02.10.2014 року № 61, якою визначено територію здійснення ліцензованої діяльності ДП «Регіональні електричні мережі».

Однак, посилання відповідача на неврахування даної постанови судом першої інстанції є безпідставним, оскільки вона була прийнята після винесення рішення судом першої інстанції та не могла бути досліджена в місцевому господарському суді.

Крім того, відповідач посилається на розпорядження КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась Антитерористична операція. Водночас, колегією суддів встановлено, що дію зазначеного розпорядження було зупинено згідно із розпорядженням КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р.

До того ж, в ході розгляду справи, суд першої інстанції не міг досліджувати та надавати оцінку будь-яким обставинам керуючись розпорядженням КМУ від 30.10.214 року № 1053-р, оскільки його було прийнято після винесення судом першої інстанції рішення.

При цьому, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» питання про відстрочку або розстрочку виконання постанови апеляційного суду та порядку її виконання вирішується апеляційним судом одночасно з прийняттям постанови за результатами перегляду судового рішення, про що зазначається у постанові.

В інших випадках, тобто коли відповідну заяву подано після прийняття постанови апеляційним судом, зазначенні питання вирішуються господарським судом, який розглянув справу у першій інстанції, з винесенням ухвали на підставі статті 121 ГПК України.

Отже, відповідач в апеляційний інстанції мав право подати клопотання про відстрочення виконання рішення, яке б розглянулося судом разом із переглядом справи по суті. Однак останній таким правом також не скористався, відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення не подав, лише зазначивши, що суд апеляційної інстанції повинен змінити рішення у зв'язку із не застосуванням судом першої інстанції п. 6 ст. 83 ГПК України.

Надані ж апелянтом докази здійснення його ліцензованої діяльності на території АТО не розглядаються судом апеляційного суду, оскільки як вказано вище відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення суду відповідач не надав.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із клопотанням про відстрочення або розстрочення виконання рішення на підставі ст. 121 ГПК України, надавши відповідні докази, які ускладнюють виконання рішення.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року у справі № 911/3092/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємство «Регіональні електричні мережі» на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2014 року у справі № 911/3092/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/3092/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко