КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2015 р. Справа№ 910/21119/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Ільєнок Т.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова транспортна група"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р.

у справі № 910/21119/14 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова транспортна група", м. Київ

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 52 963,96 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 р. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова транспортна група" про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 49000,00 грн., пені у розмірі 3491,75 грн., річних у розмірі 471,21 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р. у справі №910/21119/14 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" страхове відшкодування у розмірі 49000 грн. 00 коп., 471 грн. 21 коп. 3% річних, 1706 грн. 55 коп. судового збору, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська страхова транспортна група" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представників сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2013 року між ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та Кузьміною Оленою Георгіївною (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-13-01002, відповідно до умов якого застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК".

28.12.2013 року в м. Миколаєві у результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю вказаного транспортного засобу та транспортного засобу "ВАЗ", державний реєстраційний номер "ВН7665АС", під керуванням водія Мамедова Махіра Рафаеля Огли, було пошкоджено транспортний засіб марки "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК"

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.01.2014 року у справі №3/489/109/2014 Мамедова М.Р. визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Відповідно до рахунку № 9431 від 15.01.2014 року та рахунку № 9361 від 13.01.2014 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК" становить 61839,21 грн.

17.01.2014 року ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" на підставі рахунків № 9431 від 15.01.2014 року та № 9361 від 13.01.2014 року було складено страховий акт №ПСКА-3688 від 17.01.2014р. та розрахунок страхового відшкодування від 17.01.2014р. та призначено до виплати в якості страхового відшкодування у розмірі 60654,52 грн.

Позивачем, згідно з платіжним дорученням № 950 від 20.01.2014 р., здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 60654,52 грн.

17.02.2014р. позивач направив на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування в порядку регресу вих. № 11/8170 від 14.02.2014р.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК".

Однак, у разі якщо її цивільно-правова відповідальність перед третіми особами застрахована у певного страховика, то останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено,що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до відомостей з Централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, станом на дату ДТП, цивільна відповідальність власника транспортного засобу "ВАЗ", державний реєстраційний номер "ВН7665АС", застрахована ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8332946.

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 50000,00 грн. та франшизу у розмірі 1000,00 грн.

Отже, відповідач взяв на себе обов'язок відшкодувати шкоду заподіяну третім особам під час ДТП, яка станеться за участю забезпеченого транспортного "ВАЗ", державний реєстраційний номер "ВН7665АС".

Відповідно до рахунків № 9431 від 15.01.2014 року, № 9361 від 13.01.2014 року та актів виконаних робіт №ОФ-00000369 від 27.01.2014р., №ОФ-00000302 від 27.01.2014р. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК" становить 61839,21 грн.

Фактично доводи відповідача зводяться до того, що, на його думку, єдиним належним доказом розміру заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди є звіт про оцінку майна, складений суб'єктом оціночної діяльності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що заперечуючи проти наданих позивачем доказів, які підтверджують розмір матеріальної шкоди, відповідач не надає будь-яких доказів та своїх розрахунків розміру матеріальної шкоди,

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням вимог п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 25 Закону України "Про страхування", страховий акт №ПСКА-3688 від 17.01.2014р., платіжне доручення № 950 від 20.01.2014 р., рахунки № 9431 від 15.01.2014 року, № 9361 від 13.01.2014 року та акти виконаних робіт №ОФ-00000369 від 27.01.2014р., №ОФ-00000302 від 27.01.2014р. складені ТОВ "Автогранд Миколаїв", яке надало послуги з відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП.

Також, положеннями ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" не передбачено проведення саме суб'єктами оціночної діяльності професійної оцінки шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу.

Водночас, суд зазначає, що з врахуванням положень ч.1 ст. 990 ЦК України та ст. 25 Закону України "Про страхування", сама по собі відсутність звіту про оцінку витрат, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за умови підтвердження розміру оціненої шкоди іншими доказами по справі.

За таких обставин, розмірі шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу "Фольцваген", державний реєстраційний номер "ВЕ8878АК" належним чином доведений.

Відповідно до абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Як зазначається у статті 9 Закону України "Про страхування", франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком.

Полісом № АС/8332946 встановлено безумовну франшизу у розмірі 1000,00 грн.

Полісом АС/8332946, також, встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 50000,00 грн.

З розрахунку позовних вимог вбачається, що позивачем здійснено вирахування франшизи у розмірі 1000,00 грн. та враховано ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 49000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем, також заявлено до стягнення пеню у розмірі 3491,75 грн., нараховану на підставі ст. 36 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та 3% річних у розмірі 471,21грн., нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно з п. 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Проте, вищевказані норми не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки останні (сторони) є страховиками, а у вищевказаній нормі чітко йдеться про виплату пені саме страхувальнику (потерпілої особи) або вигодонабувачу, а тому посилання на вищевказану норму є помилковими.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.09.2012р. у справі № 4/17-3520-2011.

Отже, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 3491,75 грн.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У даному випадку, відшкодування позивачу в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування має здійснюватися в грошовому виразі, оскільки позивач обрав грошовий спосіб відшкодування шкоди.

При цьому, грошове зобов'язання у деліктних (регресних) правовідносинах не є окремим видом зобов'язання, а є способом виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди.

Відповідно до ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою за вих. №11/8170 від 14.02.2014р., яка була отримана відповідачем 24.02.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач коштів у встановлений строк не перерахував, в результаті чого з боку відповідача є прострочення строку виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з викладеним, положення ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення 3% річних, нарахованих на суму страхового відшкодування, що підлягає до виплати позивачу в порядку регресу, застосовуються в разі порушення як договірних так і позадоговірних грошових зобов'язань.

Суд першої інстанції, здійснивши перерахунок 3% річних, нарахованих за період з 24.05.2014р. по 17.09.2014р. вірно встановив, що даний розрахунок є арифметично вірним, у зв'язку з чим, позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 471,21 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову частково, з даним висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції відповідає законодавству, матеріалам справи та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова транспортна група" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р. у справі № 910/21119/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21119/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді П.В. Авдеєв

Т.В. Ільєнок