ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р.Справа № 922/344/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго" (м. Харків)
до Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" (м. Харків)
про стягнення 12613,66 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Конопля О.М. (довіреність №01-42 юр/9730 від 12.11.2014 р.), Калініна О.О. (довіреність №01-42юр/9520 від 04.11.2014 р.);

відповідача - Воновіченко Д.В. (довіреність №02 від 05.01.2015 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерна компанія "Харківобленерго", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про постачання електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 12613,66 грн., з яких 6809,98 грн. - сума пені; 781,78 грн. - 3% річних; 5021,90 грн. - інфляційні нарахування. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

02.03.2015 за вх. №7773 до канцелярії суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив на позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні 02.12.2015 підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.12.2015 заперечив проти позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2004 р. між АК "Харківобленерго" (постачальник) та ВЕП "Держпром" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №2-230К, згідно п. 1 якого позивач постачає електричну енергію відповідачу, а відповідач оплачує позивачу її вартість та здійснює інші платежі, згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

На підставі п. 9.11 дію договору було пролонговано сторонами на 2014 рік.

Додатковою угодою до договору від 14.03.2011 р. було змінено назву споживача з Виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" на Обласне комунальне виробничо-експлуатаційне підприємство "Держпром" (за умови повного правонаступництва).

Відповідно до п. 2.1.2 договору, постачальник електричної енергії зобов'язується постачати електричну енергію в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору, відповідно до додатка 1 "Договірні величини споживання" та додатка 2 "Порядок розрахунків".

Згідно п. 2.2.5. договору, споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість спожитої електричної енергії та інші нарахування.

Пунктом 5 додатку 2 передбачено, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунку, який виставляється постачальником електричної енергії, на основі даних про фактичне споживання електричної енергії. При цьому, споживач повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений протягом 5 операційних днів з дня його отримання.

Позивач вказує, що відповідачем оплата за спожиту електричну енергію здійснювалась несвоєчасно, у зв'язку з чим позивачем відповідачу були нараховані наступні штрафні санкції: 6809,98 грн. пені за період з вересня 2014 року по листопад 2014 року; 781,78 грн. - 3% річних за період виникнення боргу з вересня 2014 року по листопад 2014 року; 5021,90 грн. інфляційних за період виникнення боргу з вересня 2014 року по листопад 2014 року.

Ретельно дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд не погодився з вищевказаним нарахуванням штрафних санкцій, виходячи з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З матеріалів справи вбачається, що пункт 4.5. додатку № 2 від 17.09.2012 р. до договору про постачання електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р., викладений сторонами в наступній редакції: "Розрахунки за електричну енергію здійснюються споживачем на підставі виставлених постачальником електричної енергії рахунків. Споживач здійснює 2 планових платежі на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання у таких співвідношеннях: до 20 числа розрахункового періоду - 30 % від вартості очікуваного обсягу електричної енергії, що буде спожита у розрахунковому періоді; остаточний розрахунок споживач здійснює за фактичними показами засобів обліку електричної енергії шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Розрахунок суми планового платежу здійснюється шляхом множення чинного у розрахунковому періоді тарифу на обсяг електричної енергії, заявленої на розрахунковий період, що настає за наступним розрахунковим періодом, з урахуванням відсотка авансового платежу. У платіжному дорученні споживач чітко вказує в розділі "призначення платежу": за який вид нарахувань проводиться оплата (види нарахувань вказані в п. 4.1. та п. 4.2.); номер і дату укладеного договору про постачання електроенергії; за який період здійснюється оплата"

31.05.2013 р. між сторонами укладена додаткова угода до додатку №2 до договору №2-230К, якою внесено зміни в пункт 4.5. додатку №2 та викладено його у наступній редакції: "Розрахунки за електричну енергію здійснюються споживачем на підставі виставлених постачальником електричної енергії рахунків. Споживач здійснює розрахунок за фактичними показами засобів обліку електричної енергії шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок впродовж наступного місяця за розрахунковим періодом".

Враховуючи наведене, суд вважає, що у даній додатковій угоді сторони узгодили розрахунки за електричну енергію без розмежування їх на авансовий та остаточний платежі, за фактичними показами засобів обліку.

Суд, надаючи правову оцінку доказам, наданим в обґрунтування позову, вважає, що п. 5 додатку №2 до договору про постачання електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р., слід вважати таким, що втратив свою дію з 01.06.2013 р., оскільки даним пунктом визначено порядок здійснення остаточного розрахунку за спожиту електричну енергію, як другого планового платежу, встановленого п. 4.5. додатку №2 до договору, який було змінено та викладено у новій редакції додатковою угодою від 31.05.2013 р.

Такого ж висновку дійшов господарський суд Харківської області під час розгляду господарських справ №922/3947/13 та №922/996/14 та Харківський апеляційний господарський суд під час розгляду господарської справи №922/3288/14. Так, судовими рішеннями господарського суду Харківської області від 24.12.2013 р. у справі №922/3947/13, від 22.04.2014 р. у справі №922/996/14, ЯКІ НАБРАЛИ ЗАКОННОЇ СИЛИ, між тими ж сторонами про стягнення 3% річних та пені за тим же договором визначено, що, починаючи з 01.06.2013 р., платежі мають сплачуватися протягом календарного місяця, наступного за звітним.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд зазначає, що позивачем не доведено факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині своєчасної оплати вартості електроенергії у період з вересня 2014 року по листопад 2014 року.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що у період з вересня 2014 року по листопад 2014 року вартість електричної енергії оплачувалася відповідачем у відповідності з погодженими у додатковій угоді б/н від 31.05.2013р. строки, що підтверджується наданими відповідачем платіжними дорученнями, впродовж наступного місяця за звітним, що свідчить про безпідставність позову в цій частині.

В контексті наведеного, в зв'язку з тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення відповідачем зобов'язань за договором №230-К від 04.06.2004р., а відтак підстави для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, які можуть бути застосовані в разі неналежного виконання зобов'язань, відсутні, тому суд відмовляє в задоволенні позову повністю.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 ГПК України, підлягають віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.03.2015 р.

Суддя Г.І. Сальнікова