КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа№ 911/4462/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Шаптали Є.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача (апелянта) Зінов'єв Д.С. - представник за довіреністю;

Від відповідача не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах " на рішення господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі №911/4462/14 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС"

до Підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах "

про 147 144, 44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 25.11.2014р, повний текст якого складено 28.11.2014 у справі № 911/4462/14 позов ТОВ "СКС"до Підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах" про стягнення 147 144, 44 грн. - задоволено повністю, а саме: присуджено до стягнення з Підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах" (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Кутузова, 127, код 01740064) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС" (04112, м. Київ, вул. Гонти, 3-а, код 36088095) - 141705 (сто сорок одна тисяча сімсот п'ять) грн. 57 коп. заборгованості, 3326 (три тисячі триста двадцять шість) грн. 79 коп. пені, 399 (триста дев'яносто дев'ять) грн. 23 коп. 3% річних, 1712 (одна тисяча сімсот дванадцять) грн. 85 коп. інфляційних втрат та 2942 (дві тисячі дев'ятсот сорок дві) грн. 89 коп. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014р в справі № 911/6642/14 - скасувати.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції в судовому рішенні не зазначено в який спосіб і коли було повідомлено відповідача про розгляд справи, а також не перевірено належність виконання позивачем умов договору, в тому числі і шляхом складання сторонами акту звірки взаєморозрахунків.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах " на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014р. у справі №911/4462/14 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 у справі № 911/4462/14 апеляційну скаргу підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах " прийнято до провадження, порушено апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 04.02.2015.

Але 04.02.2015 судове засідання по справі № 911/4462/14 не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 09.02.2015 розгляд апеляційної скарги підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах " на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014р. у справі №911/4462/14 призначено на 12.02.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 строк розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014р. у справі № 911/4462/14 було продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 24.02.2015.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду Андрієнко В.В. від 24.02.2015 справу № 911/4462/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 справу № 911/4462/14 прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Шаптала Є.Ю., розгляд справи вирішено здійснювати в судовому засіданні 24.02.2015.

В судовому засіданні 24.02.2015 представник позивача проти апеляційної скарги заперечував. Просив суд у її задоволенні відмовити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни - відсутні.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошував на тому, що господарські правовідносини сторін виникли на підставі договору № 17/2013 від 17.04.2013, укладеного між сторонами, і відповідно до умов якого відповідачем було прийнято від позивача товар загалом на суму 151 705,57 грн., проте, здійснено його оплату частково - в сумі 10 000,00 грн. Заборгованість в сумі 141 705,57 грн. відповідачем не погашена.

В судове засідання 24.02.2015 апелянт представників не направив, причин неявки суд не повідомив. Про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення 761) про вручення ухвали Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 про відкладення судового розгляду на 24.02.2015. Причини неявки апелянт суду не повідомив.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і відповідач, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "СКС" (за договором - постачальник) та Підприємством споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах" (за договором - покупець) 17 квітня 2013 року укладено договір поставки за №17/2013 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити товар на умовах, викладених у договорі.

Згідно пункту 6.7 договору (в редакції додаткової угоди від 17 грудня 2013 року) покупець зобов'язаний здійснити оплату товару протягом 35 календарних днів з дня поставки товару.

Пунктом 9.12 договору (в редакції протоколу розбіжностей) передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару, за кожен день прострочення, але не більше 5%.

Відповідно до товарно - транспортних накладних №К від 21 липня 2014 року на суму 48 748,18 грн., №К від 28 липня 2014 року на суму 10 279,60 грн., №К від 18 серпня 2014 року на суму 60 443,68 грн. та №К від 25 серпня 2014 року на суму 32 198,12 грн., які підписані сторонами та посвідчені печатками обох сторін, позивачем на виконання умов договору було поставлено, а відповідачем прийнято товар загалом на суму 151 705,57 грн.

Згідно з банківською випискою по особовому рахунку позивача, відповідачем було здійснено часткову оплату отриманого товару за договором, а саме: сплачено 10 000,00 грн.

Як зазначав позивач у позові, відповідач не повністю розрахувався за отриманий товар за договором , в результаті чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 141705,57 грн.

Крім того, ні суду першої інстанції під час виршення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадженян не було надано доказів виконанян відповідачем у повному обсязі своїх зобовєязань за догором щодо повного розрахунку за отриманий товар.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно п. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сказано, що при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем на виконання умов договору було поставлено, а відповідачем прийнято без будь-яких зауважень та заперечень товар загалом на суму 151 705,57 грн., що підтверджується видатковими накладними.

Проте, відповідачем всупереч умов п. 6.7 договору (в редакції додаткової угоди від 17 грудня 2013 року) не було оплачено у повному обсязі та у визначений строк (протягом 35 календарних днів з дня поставки товару за кожною видатковою накладною) поставлений товар загалом на суму 151 705,57 грн., а лише здійснено його часткову оплату в сумі 10 000,00 грн., у звґязку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 141 705,57 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення виконання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного виконання зобовґязання по оплаті отриманого товару, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем в сумі 141 705,57 грн., а тому судом першої інстанції обгрунтовано задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 141 705,57 грн. за поставлений, але не оплачений у встановлений договором строк товар.

Крім того, судом першої інстанції було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3326 (три тисячі триста двадцять шість) грн. 79 коп. пені, 399 (триста дев'яносто дев'ять) грн. 23 коп. 3% річних, 1712 (одна тисяча сімсот дванадцять) грн. 85 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 141 705,57 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення, що згідно вимог ст. 549, 611, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, п. 9.12 договору (в редакції протоколу розбіжностей) договору - є підставами для стягнення з відповідача штрафної санкції у вигляді пені та застосування до відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат - є законними та обгрунтованими.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення позивачем показників пені, 3% річних та інфляційних втрат щодо строків, сум, ставок нарахувань, які проведені позивачем з урахуванням заборгованості за кожною видатковою накладною та з урахуванням часткових оплат за відповідний період поставок, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 3326, 79 грн. пені, 399, 23 грн. 3% річних, 1712, 85 грн. інфляційних втрат за загальний період нарахування з 26.08.2014 по 16.10.2014.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо доводів відповідача, відносно того, що судом першої інстанції в судовому рішенні не зазначено в який спосіб і коли було повідомлено відповідача про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведений довод є необґрунтованим з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, зазначає що, твердження відповідача є безпідставними, оскільки наявні документи в матеріалах справи свідчать про те, що ухвала про порушення провадження у справі від 17.10.2014, була направлена на адресу відповідача 20.10.2014, що підтверджується відміткою на зворотньому боці ухвали та відповідним поштовим відправленням, направленим за належною адресою відповідача, яке отримане останнім 28.10.2014, а ухвала про відкладення розгляду справи від 25.11.2014 також направлялась судом на юридичну адресу відповідача, що підтверджується відтиском печатки на зворотньому боці ухвали та відповідним поштовим відправленням, направленим за належною адресою відповідача, яке отримане останнім 21.11.2014, що підтверджує те що відповідач був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

В свою чергу, судом першої інстанції на виконання вимог процесуального закону, зазначено у оскаржуваному рішенні про те, що відповідач повідомлений про розгляд справи, що відповідає статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції є зокрема те, що судом розглянуто справу за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про місце засідання суду. Проте, вимогами наведеної статті не встановлено такої підстави скасування рішення господарського суду першої інстанції як не зазначення в судовому рішенні в який спосіб і коли було повідомлено відповідача про розгляд справи.

Також, довод апелянта про те, що судом першої інстанції не перевірено належність виконання позивачем умов договору, в тому числі і шляхом складання сторонами акту звірки взаєморозрахунків - судом апеляційної інстанції відхиляється як необґрунтований та такий, що спростовується матеріалами справи, оскільки судом першої інстанції досліджено оригінали документів, про що зазначено в мотивувальній частині рішення, а також надано оцінку дослідженим документам та встановлено фактичні обставини справи. Крім того, складання акту звірки взаєморозрахунків - є виключно правом сторін, а не їх обов'язком.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Підприємства споживчої кооперації "Укооппромторг у м. Броварах " на рішення господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі №911/4462/14 - залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі №911/4462/14 - залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/4462/14 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Є.Ю. Шаптала