ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015 р. Справа № 914/4371/14

Господарський суд Львівської області у складі судді Р.Матвіїва при секретарі судового засідання Д.Зубкович розглянув матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", м. Київ;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Піддністряни, Жидачівський район, Львівська область;

про: стягнення 208 437 грн. 33 коп.

У судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Ковальова О.О. - представник на підставі довіреності № 176 від 12.02.2015 року;

відповідача: не з`явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою суду від 12.12.2014 року прийнято до розгляду позовну заяву та порушено провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 208 437 грн. 33 коп. Розгляд справи призначено на 13.01.2015 року.

У судове засідання 13.01.2015 року сторони явки представників не забезпечили, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконали. Представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 03.02.2015 року.

У судовому засіданні 03.02.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, подав доповнення до позовної заяви. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розгляд справи відкладено на 10.02.2015 року.

У судовому засіданні 10.02.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, подав клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів. Відповідач повторно явки представника у судове засідання не забезпечив. Забезпечуючи сторонам можливість подати докази по справі та виконати вимоги ухвал суду, судом продовжено строк розгляду справи та відкладено її розгляд на 24.02.2015 року.

У судовому засіданні 24.02.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Відповідач явки представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає, що справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представнику сторони, що брав участь у судовому засіданні, роз'яснено зміст ст. ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України щодо його прав та обов'язків, зокрема про право заявляти відводи судді.

У судовому засіданні 24.02.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (надалі по тексту рішення - позивач, новий кредитор згідно з договором факторингу) звернулося до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі по тексту рішення - відповідач, позичальник згідно з кредитним договором) про стягнення 208 437 грн. 33 коп., з яких 153 637 грн. 71 коп. заборгованість по кредиту (в т. ч. прострочена), 17 156 грн. 91 коп. пені, 15 809 грн. 33 коп. інфляційних втрат, 21 833 грн. 38 коп. упущеної вигоди.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором вчасно не виконано, кошти, надані в кредит, не повернуті.

Відповідач, повідомлений про час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву не подав, явки представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, заяв, клопотань не подавав.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне. 28 листопада 2006 року між Відкритим Акціонерним Товариством «Кредобанк», правонаступником якого є Публічне Акціонерне Товариство «Кредобанк», в особі директора Першої Львівської філії ВАТ «Кредобанк» п. Смоляка Юрія Степановича та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 344, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти у сумі 261 035,00 грн. на наступні цілі: оплата за автомобіль, а відповідач зобов'язався повернути кредит в термін до 25 листопада 2011 року і сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 19% річних.

Згідно з п. 5.1. кредитного договору відповідач зобов'язаний повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього.

На виконання умов договору банком було надано кредит в обумовленому договором розмірі.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 344/ж від 28.11.2006 року 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 (надалі по тексту рішення - заставодавець згідно з договором застави) укладено договір застави рухомого майна - транспортного засобу марки МАЗ 5516, дата випуску 2006 р., самоскид - С, реєстраційний номер НОМЕР_1, заставною вартістю 255 000,00 грн. (п. п. 1.1, 1.2, 1.3 договору застави). Договір застави посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Львівської області 28.11.2006 року за номером 1969.

07.09.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис № 308 про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб марки МАЗ 5516, дата випуску 2006 р., самоскид - С, реєстраційний номер НОМЕР_1. Станом на 07.09.2010 року заборгованість боржника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 по кредитному договору № 344 від 28.11.2006 року становить 235 776 грн. 99 коп. За рахунок коштів отриманих від реалізації вищевказаного рухомого майна запропоновано задоволити вимоги ПАТ «Кредобанк» станом на 07.09.2010 року в сумі 235 776 грн. 99 коп. та 2 250 грн. - за вчинення виконавчого напису нотаріуса, тобто в загальному на суму 238 026 грн. 99 коп.

12 березня 2012 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції - ОСОБА_5 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої майно згідно з виконавчим документом реалізовано, кошти, отримані від реалізації, в сумі 59 459 грн. перераховано стягувачу згідно з розпорядженням від 05.03.2012 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, кошти в сумі 59 459 грн. 26.03.2012 року були зараховані на погашення простроченої заборгованості в сумі 8 663 грн. 19 коп.; заборгованості по відсотках у сумі 50 195 грн. 81 коп. та комісії у сумі 600 грн.

Згідно з розрахунком штрафних санкцій по простроченій заборгованості по кредитному договору № 344 від 28 листопада 2006 року станом на 28.10.2014 року заборгованість ФОП ОСОБА_1 становить 153 637 грн. 71 коп. заборгованості та 54 799 грн. 62 коп. штрафних санкцій та інфляційних втрат (17 156 грн. 91 коп. пені, 15 809 грн. 33 коп. інфляційних втрат, 21 833 грн. 38 коп. упущеної вигоди), на загальну суму 208 437 грн. 33 коп.

З позовом про стягнення з позичальника вказаної суми звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", оскільки 29.11.2011 року між Публічним Акціонерним Товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" був укладений договір факторингу (копія договору з додатками долучена до позовної заяви), згідно з п. 3.1 якого банк продає та відступає новому кредитору права вимоги, відповідно новий кредитор на умовах цього договору купує та приймає від банку зазначені права вимоги. Фактичним підтвердженням переходу права вимоги у відповідності до вимог п. 3.2. договору факторингу є підписаний сторонами акт прийому - передачі портфеля заборгованостей.

Актом прийому-передачі портфеля заборгованостей від 14.12.2011 року, підписаним представниками банку та нового кредитора, копія якого знаходиться в матеріалах справи, підтверджується передача портфеля заборгованостей Публічним Акціонерним Товариством «Кредобанк» Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" згідно з додатком № 1 до договору.

У відповідності до п. 4.1. сторони погодили, що новий кредитор заплатить банку ціну відступлення в сумі 292 214 748 грн. 74 коп., що дорівнює 30,8 % розміру портфеля заборгованості, зазначеної в п. 2.1.3, шляхом переказу грошових коштів в безготівковій формі на рахунок 290935101.

Пунктом 8.1. договору факторингу передбачено, що новий кредитор з моменту передачі йому прав вимоги стає кредитором у зобов'язаннях позичальників за кредитними договорами та сторін забезпечення за забезпечувальними документами, та одержує право замість банка вимагати від позичальників належного виконання ними своїх зобов'язань.

Дані факти матеріалами справи підтверджені, документарно не спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 11, 509, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору і повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, між сторонами виникли взаємні права та обов'язки на підставі договору факторингу, укладеного між Публічним Акціонерним Товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", та кредитного договору, укладеного між Відкритим Акціонерним Товариством «Кредобанк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 2 ст. 1078 Цивільного кодексу України).

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України).

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення(ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України).

Судом вище встановлено факт переходу права вимоги від банку до позивача на підставі договору факторингу та складення акту приймання-передачі портфелів заборгованостей. Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" набуло прав кредитора до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Як встановлено з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 є позичальником за кредитним договором № 344, яка зобов'язалася користуватися кредитними коштами на умовах, визначених кредитним договором, зокрема, п 5.1 - повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього (остання дата погашення кредиту 25.11.2011 року); п. 4.2 - сплачувати проценти за користування кредитом (нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але, умовно у році 360 днів), за ставкою, визначеною у п. 2.1 цього договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаного у п. 2.2. цього договору); п. 4.5 - сплачувати пеню, вказану в п. 7.1 договору (за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань - повернення кредиту або його частини, оплати процентів, комісій, позичальник на вимогу банку сплачує йому пеню за зобов'язаннями в гривні в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки); п. 7.5 - за невиконання або неналежне виконання позичальником свого зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту або його частини, позичальник, крім сплати пені, відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду; упущена вигода розраховується за весь період прострочення шляхом нарахування на суму прострочення процентної ставки (п. 2.1 кредитного договору) збільшеної у півтора рази.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України ). Із графіку повернення кредиту, визначеного п. 5.1 кредитного договору, кінцевою датою є 25.11.2011 року.

Із матеріалів справи судом з'ясовано неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, зокрема, по вчасному поверненню суми кредиту Так, відповідно до додатку № 1 до договору випливає, що станом на 29.11.2011 року заборгованість строкова та прострочена становила 162 300 грн. 90 коп., відсотки - 50 195 грн. 81 коп., заборгованість з відсотками та комісією - 213 096 грн. 71 коп.

Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 12.03.2012 року та відмітки державного виконавця на виконавчому написі нотаріуса від 12.03.2012 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи, 59 459 грн. 26.03.2012 року стягнуто в рахунок погашення простроченої заборгованості, заборгованості по відсотках та комісії, що описано та досліджено судом вище, відображено позивачем у поданому розрахунку штрафних санкцій по простроченій заборгованості, не спростовано відповідачем. Відтак, станом на 28.10.2014 року і станом на момент прийняття рішення судом заборгованість позичальника по кредиту становить 153 637 грн. 71 коп. та 54 799 грн. 62 коп. штрафних санкцій.

Враховуючи доведеність позивачем заявлених позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи, наявність у позивача права вимоги до відповідача по виконанню договірних кредитних зобов'язань, відсутність у матеріалах справи доказів повернення суми кредиту та неспростовність заборгованості відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача на отримання грошових коштів шляхом стягнення 153 637 грн. 71 коп. боргу за кредитним договором.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, що закріплено в ст. 611 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Договором (п. 7.1) сторони визначили, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань - повернення кредиту або його частини, оплати процентів, комісій, позичальник на вимогу банку сплачує йому пеню за зобов'язаннями в гривні в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки.

Як встановлено судом з матеріалів справи, кредит повинен був бути повернутий до 25.11.2011 року, однак, станом на 29.11.2011 року заборгованість становила 162 300 грн. 90 коп., а після зарахування коштів в сумі 8 663 грн. 19 коп. 26.03.2012 року, - 153 637 грн. 71 коп.

Як зазначено в п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи часткове погашення заборгованості 26.03.2012 року, прострочення суми 153 637 грн. 71 коп. виникло 27.03.2012 року, а не 28.04.2014 року, як зазначив позивач у розрахунку.

Кредитним договором іншого, ніж шестимісячний, строку нарахування пені не визначено, тому згідно з вимогами законодавства пеня мала б нараховуватись за період з 27.03.2012 року по 27.09.2012 року., а не за період 28.04.2014 року - 28.10.2014 року.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Відтак, позивачем безпідставно нараховано пеню за обраний період часу та вимога про її стягнення не підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 15 809 грн. 33 коп., суд зазначає наступне.

У силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (абз. 4, 5 п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Крім цього, п. 7.2 кредитного договору сторони передбачили, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні суми кредиту в гривні позичальник повертає цю суму, збільшену на розмір індексу інфляції за весь час прострочення.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Судом вище встановлено момент прострочення, однак, позивачем обрано інший період, за який нараховано втрати від інфляції, і суд не має права виходити за межі, визначені позивачем. Здійснивши перерахунок інфляційних втрат за період, вказаний позивачем, та з урахуванням індексів інфляції, взятих з інтернет-сайту за адресою http://index.minfin.com.ua/index/infl/?2014, суд зазначає, що стягненню підлягає 13 673 грн. 74 коп.

Позивач також заявив до стягнення 21 833 грн. 38 коп. упущеної вигоди з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ст. 623 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (Оглядовий лист Вищого господарського суду України від 14.01.2014 року № 01-06/20/2014 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків»).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Під час стягнення збитків, на позивача покладається обов'язок довести суду згідно ст. 33 ГПК України наступне: по-перше, факт заподіяння йому збитків; по-друге, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань; по-третє, причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків (постанова Вищого господарського суду України від 13.05.2014 року у справі № 910/18936/13).

Ухвалами про відкладення розгляду справи суд витребовував у позивача додаткові обґрунтування наявності упущеної вигоди, однак, позивач обґрунтовує заявлену вимогу лише п. 7.5 кредитного договору, відповідно до якого за невиконання або неналежне виконання позичальником свого зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту або його частини, позичальник, крім сплати пені, відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду; упущена вигода розраховується за весь період прострочення шляхом нарахування на суму прострочення процентної ставки (п. 2.1 кредитного договору) збільшеної у півтора рази.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином. Позивачем нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи, тому наданий суду розрахунок до уваги не прийнятий. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права. До аналогічного висновку прийшов господарський суд міста Києва (рішення від 27.03.2014 року у справі № 910/25674/13).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Отже, неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується (постанова вищого господарського суду України від 18.11.2014 року у справі № 910/1887/14).

Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність та необгрунтованість позивачем завдання відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (04053, м. Київ, вул. Артема, будинок 52 "А", офіс 147, код ЄДР 37356981) 153 637 грн. 71 коп. основного боргу, 13 673 грн. 74 коп. інфляційних втрат, 3 335 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 17 156 грн. 91 коп. пені, 2 135 грн. 59 коп. інфляційних втрат і 21 833 грн. 38 коп. упущеної вигоди.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене та підписане 02.03.2015 року.

Суддя Матвіїв Р.І.