РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24692/14 13.01.15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

(вул. Електриків, 29а, м. Київ, 04176; адреса для листування: вул. Кудрявський узвіз, 7, поверх 9-10, м. Київ, 04655)

до: Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія»

(вул. Костянтинівська, 56, оф. 13, м. Київ, 04070)

про стягнення 14072,91 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Скоповська Х.М. - пров. юрисконсульт, дов. № 653 від 30.12.14 р.

Від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 14072,91 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві № 7480 від 31.10.14 р. посилається на те, що виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 99/94185/2.1.5.1 від 11.09.13 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 14072,91 грн. він набув згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.14 р. порушено провадження у справі № 910/24692/14 та призначено до розгляду на 04.12.14 р..

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.12.14 р. та 30.12.14 р. розгляд справи відкладався на 30.12.14 р. та 13.01.15 р. відповідно.

У судові засідання 04.12.14 р. та 30.12.14 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце проведення судових засідань 04.12.14 р. та 30.12.14 р. сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 161, 53, 45, 199, 202.

У судове засідання 13.01.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

Копія ухвали суду від 30.12.14 р., яка направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві адресу: вул. Костянтинівська, 56, оф. 13, м. Київ, 04070, на час проведення судового засідання до суду не повернулась.

Відомості про вручення відповідачу поштового відправлення № 626 відсутні.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача представнику позивача невідомі.

При цьому суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача суд не повідомлено.

В судовому засіданні 13.01.15 р. представником позивача подано письмове клопотання № 101 від 13.01.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 13.11.14 р., 04.12.14 р. та 30.12.14 р. позивачем надані суду не в повному обсязі, відповідачем - не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи 13.01.15 р. представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 13.01.15 р. повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 13.01.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п.6 ч.4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

11 вересня 2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (Страховик за договором, позивач у справі) та гр. Андрусенко Н.Л. (Страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 (далі - Договір), згідно з якою страховик приймає на себе обов'язок на умовах Правил та цього Договору здійснити виплату страхового відшкодування в разі настання страхового випадку за ризиками, зазначеними в цьому Договорі.

Предметом даного Договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням до нього (пункт 4 Договору).

Забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки «RANGE ROVER», державний реєстраційний номер АА0040ВА, 2007 року випуску (п.5 Договору).

Розмір страхової суми становить 370000,00 грн., безумовна франшиза - 0 грн. (п. 7.1 Договору). Строк дії договору зазначений з 14 вересня 2013 р. по 13 вересня 2014 р. (п. 8 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Законом України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» визначена подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки ДАІ та розгорнутої довідки ДАІ про ДТП № 9308525, копії яких наявні в матеріалах справи, 25 листопада 2013 р. по вул. Хрещатик на перехресті з вул.. Трьохсвятительською в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого транспортного засобу «RANGE ROVER», державний реєстраційний номер АА0040ВА, під керуванням Федоренко С.А., який належить Андрусенко Н.Л., та транспортним засобом FIAT державний номер АА6638КА під керуванням власника Чумаченка В.Д., який під час руху транспортного засобу не врахував дорожньої обстановки, стану проїжджої частини та не дотримався безпечної дистанції до автомобіля «RANGE ROVER» державний реєстраційний номер АА0040ВА, внаслідок чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 27.12.13 р. по справі № 761/32872/13-п встановлено, що гр. Чумаченко В.Д, порушено п. 13.1 Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн..

Як вбачається із Договору добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р., дана подія визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

26.11.13 р. страхувальник звернувся до ПАТ «СК «Країна» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за Договором.

За умовами п.7.1 Договору ремонт транспортного засобу здійснюється сертифікованою СТО на вибір страхувальника. При виплаті страхового відшкодування не враховується фізичний знос деталей транспортного засобу.

Як зазначено в п.18.1 Договору, відповідно до обраних умов Страхувальником при укладанні цього Договору визначення розміру збитку та страхового відшкодування може здійснюватись Страховиком на підставі: калькуляції Страховика (складається страховиком за допомогою програмного продукту (Audatex тощо), автотоварознавчого дослідження (експертний висновок, акт, звіт тощо) щодо визначення розміру збитку, рахунків СТО.

У відповідності до ремонтної калькуляції № 30847 від 13.02.14 р. та рахунку № 101191 від 11.12.13 р. ТОВ «Віннер Автомотів» щодо визначення вартості ремонтних робіт автомобіля «RANGE ROVER», державний реєстраційний номер АА0040ВА, копія якого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу «RANGE ROVER», державний реєстраційний номер АА0040ВА складає 14072,91 грн..

Згідно наявної в матеріалах справи копії листа Страхувальника від 20.01.14 р. гр. Андрусенко Н.Л. звернулась до позивача як до Страховика за Договором щодо повернення сплаченої за рахунком ТОВ «Віннер Автомотів» № 1011981 від 11.12.13 р. суми в розмірі 14072,91 грн. та перерахування її через систему «Privat Money» на її ім'я.

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «СК «Країна» складено та підписано страховий акт № 99-94/30847/2.1.5.1 від 14.02.14 р. за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 14072,91 грн..

Публічним акціонерним товариством «СК «Країна», виконуючи свої зобов'язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р., на підставі страхового акту № 99-94/30847/2.1.5.1 від 14.02.14 р. здійснено на рахунок Страхувальника виплату страхового відшкодування в розмірі 14072,91 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжного доручення № 184 від 14.02.14 р. та відомості для виплати коштів страхових відшкодувань отримувачам № 24 від 14.02.14 р..

Заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування Договором добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р. відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «СК «Країна» умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р. відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 14072,91 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Андрусенко Н.Л..

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п.9 ч. 1 ст.7 "Про страхування", є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як свідчать матеріали справи, на момент вчинення зазначеної вище ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу FIAT державний номер АА6638КА під керуванням власника Чумаченка В.Д,, вина якого у скоєнні ДТП підтверджується матеріалами справи, була застрахована у Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» згідно Полісу № АС/8727244 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо страхування транспортного засобу FIAT державний номер АА6638КА, який був чинний на момент скоєння ДТП.

Згідно вказаного Полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., франшиза - 0 грн..

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу Украйни передбачено, що завдання майнової (матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У відповідності до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З огляду на вищевикладене, до ПАТ «СК «Країна», як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р., в межах виплаченої суми перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, 14072,91 грн. страхового відшкодування.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача із претензією № 3082 від 19.05.14 р. про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 14072,91 грн., отримання якої СТДВ «Гарантія» підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого поштового відправлення № 165.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

В силу ст.12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Оскільки як вбачається із Полісу № АС/8727244, франшиза за полісом страхування та за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р. становить 0 грн., отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу «RANGE ROVER», державний реєстраційний номер АА0040ВА матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом № АС/8727244 в сумі 50000,00 грн. за спірним страховим випадком, правомірно на розмір франшизи не зменшувався.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування ПАТ «СК «Країна» в порядку регресу суми в розмірі 14072,91 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з частиною 22.1 якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

З урахуванням наявності полісу № АС/8727244 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме СТДВ «Гарантія», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземного транспорту № 99-94/185/2.1.5.1 від 11.09.13 р. та Полісу № АС/8727244 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути зі Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (вул. Костянтинівська, 56, оф. 13, м. Київ, 04070, код 21130899) на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (вул. Електриків, 29а, м. Київ, 04176 (адреса для листування: вул. Кудрявський узвіз, 7, поверх 9-10, м. Київ, 04655), код 20842474) страхового відшкодування у розмірі 14072 (чотирнадцять тисяч сімдесят дві) грн. 91 коп. в порядку регресу та 1827 (тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 27 лютого 2015 року.

Суддя А.М.Селівон