ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р.Справа № 922/5716/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Пустовалова І.С.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ЛУГЦЕНТРОКУЗ ім. С.С Монятовського"
до Відкритого акціонерного товариства "Новокузнецький вагонобудівний завод", м. Новокузнецьк
про стягнення заборгованості в розмірі 19 404 164,40 російських рублів (5 670 284,80 грн.)
за участю представників сторін:

від позивача - Сердюкової І.В. (довіреність б/н від 06.01.2015 року);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" (позивач) звернулось до господарського суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача - Відкритого акціонерного товариства "Новокузнецький вагонобудівний завод" заборгованість за поставлений по Контракту № 500/05.10-13/1314228 від 06.09.2013 року товар у розмірі 18 000 000,00 російських рублів, пеню у розмірі 900000,00 російських рублів, три відсотки річних у розмірі 504164,40 російських рублів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за договором поставки від 06.09.2013 року №500/05.10-13/1314228 в частині повноти та своєчасності проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.12.2014 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 20.01.2015 року о 12:30 годині.

В той же час, у відповідності до ст. 5 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних з здійсненням господарської діяльності, господарським судом Харківської області було направлено до Арбітражного суду Кемеровської області доручення про вручення судового документу (ухвалу господарського суду Харківської області від 12.12.2014 року по справі № 922/5716/14 та виклик до суду).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.01.2015 року, у зв'язку із неявкою представника відповідача у призначене судове засідання та неподання ним витребуваних судом документів, розгляд справи було відкладено на 18.02.2015 року об 11:00 год.

До господарського суду Харківської області 18.02.2015 року від представника позивача надійшла заява в порядку ст. 22 ГПК України (вх. № 6638), відповідно до якої останній просить суд змінити предмет позову та зобов'язати відповідача сплатити на користь Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" заборгованість за поставлений товар в розмірі 18 000 000,00 російських рублів, пеню у розмірі 900000,00 російських рублів, три відсотки річних у розмірі 504164,40 російських рублів. Підставу позову залишити без змін. Окрім того, до вказаної заяви, представником позивача додано докази сплати судового збору.

Так, враховуючи приписи ст. 22 ГПК України та положень п. 3.11., п. 3. 12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", суд приймає заяву позивача як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжує розгляд справи з урахуванням цих змін.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд зобов'язати відповідача сплатити на свою користь заборгованість за поставлений товар в розмірі 18 000 000,00 російських рублів, пеню у розмірі 900000,00 російських рублів, три відсотки річних у розмірі 504164,40 російських рублів.

Відповідач не скористався своїми правами, наданими йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, на участь його представника в судовому засіданні, на спростування позовних вимог позивача, не надав суду доказів належного виконання договірних зобов'язань, не провів звірку взаємних розрахунків з позивачем, не надав суду свій варіант проекту акту звірки, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце судового засідання був сповіщений належним чином, у відповідності до вимог ГПК України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази вручення судових документів відповідачу Арбітражним судом Кемеровської області.

Так, п.11.2. укладеного між сторонами у справі Контракту, сторони погодили, що всі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього Контракту або у зв'язку з ним, у тому числі виконань, що стосуються його, порушення, припинення або недійсності, по яких сторони не досягли угоди, підлягають розгляду за місцем знаходження позивача та за законодавством позивача.

З урахуванням викладеного та беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, а також з огляду на те, сторони були попередженні про розгляд справи за наявними матеріалами у разі їх нез'явлення в засідання суду, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

06.09.2013 року між Приватним акціонерним суспільством "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" (позивачем, продавцем) та Відкритим акціонерним товариством «Новокузнецький вагонобудівний завод» (відповідачем, покупцем) було укладено контракт №500/05.10-13/1314228 (Контракт).

Відповідно до п.1.1. Контракту, продавець зобов'язався продати (передати у власність) вироби в кількості і номенклатурі згідно з Додатками (Специфікаціям), що є невід'ємною частиною цього Контракту, іменовані надалі "Товар", в порядку і на умовах обумовлених в цьому Контракті і його додатках (Специфікаціях), а покупець - прийняти та сплатити Товар у встановленому цим Контрактом порядку та строки.

Пунктом 12.1. Контракту, передбачено, що він діє з моменту підписання та до 31.12.2014 р., але у будь-якому випадку не припиняє своєї дії до повного виконання сторонами цього Контракту перейнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до п.2.1. та п.2.2. Контракту, ціна на Товар, що поставляється по цьому Контракту, встановлюється згідно з Додатками (Специфікаціям), на умовах, обумовлених у відповідних Застосуваннях (Специфікаціях) згідно з правилами "Інкотермс" 2010 р. Загальна сума цього Контракту складається з сум Додатків (Специфікацій) та орієнтовно складає 100 000 000,00 (Сто мільйонів) російських рублів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було складено та підписано Специфікацію № 1 від 06.09.2013 року на загальну суму 15 520 000,00 російських рублів, зі строком поставки вересень - жовтень 2013 року та специфікацію № 2 від 23.09.2013 року на загальну суму 15 520 000,00 російських рублів, зі строком поставки жовтень - листопад 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач належним чином виконував умови Контракту, а саме поставив відповідачу товар на загальну суму 31 040 000,00 російських рублів, що підтверджується деклараціями: серії ЕК 10 АА № 702200001/2013/013073 от 23.09.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; серії ЕК 10 АА № 702200001/2013/013343 от 27.09.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; серії ЕК 10 АА № 702200001/2013/014833 от 28.10.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; серії ЕК 10 АА № 702200001/2013/014784 от 29.10.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів.

Судом встановлено, що відповідач отримав вищенаведений товар, що підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача та печаткою підприємства відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.3.1. Контракту, оплата за Товар, що поставляється за даним Контрактом, здійснюється банківським переказом на рахунок продавця в його банку по вказаних в цьому Контракті реквізитах та у порядку, визначених у відповідних додатках (Специфікаціях). Оплата здійснюється у безготівковій формі в російських рублях.

Так, у відповідності до умов вказаних специфікацій № 1 від 06.09.2013 року та № 2 від 23.09.2013 року, сторонами погоджено, що оплата за товар, здійснюється на протязі 30 банківських днів з моменту надходження відповідної вагонної партії товару на склад вантажоодержувача. Датою надходження товару є дата на штампі митниці у країні вантажоодержувача при оформленні імпорту.

Як вбачається з матеріалів справи, за здійснені позивачем поставки товару, останнім були виставлені відповідачу рахунки - фактури для оплати: № 500-01-13 от 19.09.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; № 500-02-13 от 19.09.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; № 500-03-13 от 28.10.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів; № 500-04-13 от 28.10.2013 р. на суму 7 760 000,00 російських рублів.

Відповідачем в свою чергу, за виставленими позивачем рахунками - фактури, здійснив наступні платежі: 3 880 000,00 російських рублів від 21.11.2013 р., згідно РФ № 500-01-13 від 19.09.2013 р.; 5 000 000.00 російських рублів від 16.01.2014 р., згідно РФ № 500-01-13 від 19.09.2013 р.; 160 000,00 російських рублів від 03.02.2014 р. в згідно РФ № 500-02-13 від 19.09.2013 р.; 4 000 000,00 російських рублів від 28.03.2014 р., згідно РФ № 500-02-13 від 19.09.2013 р.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, за отриманий від позивача товар на загальну суму 31 040 000,00 російських рублів, відповідач розрахувався частково на суму 13 040 000,00 грн., з урахуванням чого, станом момент розгляду справи не сплаченою залишилась сума в розмірі 18 000 000,00 грн., доказів оплати якої відповідачем не надано.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, 30.10.2014 року позивачем було направлено відповідачу претензію (вих. № 0078-ки від 30.10.2014 р.) з вимогою в строк до 07.11.2014 року сплатити на користь позивача суму основного боргу за отриманий від позивача товар в розмірі 18 000 000,00 російських рублів, нарахованої пені в розмірі 900000,00 російських рублів та 3% річних у розмірі 504164,40 російських рублів.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, свого контррозрахунку позовних вимог, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 18 000 000,00 російських рублів (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 900 000,00 російських рублів та 3% річних в розмірі 504 164,40 російських рублів.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 8.2. Контракту передбачено, що в разі затримки оплати понад 5 (п'яти) календарних днів від терміну вказаного у відповідних додатках (Специфікаціях), продавець має право пред'явити покупцеві вимогу про сплату пені у розмірі 0,5% від неоплаченої суми за кожен день прострочення протягом всього терміну, поки не буде здійснений відповідний платіж, але не більше 5% від неоплаченої суми.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши нарахування пені в розмірі 900 000,00 російських рублів та 3% річних в розмірі 504 164,40 російських рублів, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 900 000,00 російських рублів та 3% річних в розмірі 504 164,40 російських рублів, підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 625, 626, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 173, 174, 193, 216, 217, 230 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Відкрите акціонерне товариство "Новокузнецький вагонобудівний завод" (російською мовою: 654000, Россия, Кемеровская область, г. Новокузнецк, пр-д Производственный, 22, код ОКПО 02512454) сплатити на користь Приватного акціонерного товариства "ЛУГЦЕНТРОКУЗ ім. С.С Монятовського" (91005, м. Луганськ, вул.Фрунзе, 107, корп. 14, ) заборгованість за поставлений по Контракту № 500/05.10-13/1314228 від 06.09.2013 року товар у розмірі 18 000 000,00 російських рублів, пеню у розмірі 900 000,00 російських рублів, три відсотки річних у розмірі 504 164,40 російських рублів.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Новокузнецький вагонобудівний завод", м. Новокузнецьк (російською мовою: 654000, Россия, Кемеровская область, г. Новокузнецк, пр-д Производственный, 22, код ОКПО 02512454) на користь Приватного акціонерного товариства "ЛУГЦЕНТРОКУЗ ім. С.С Монятовського" (91005, м. Луганськ, вул.Фрунзе, 107, корп. 14, ) суму судового збору в розмірі 1 218,00 грн.

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.02.2015 р.

Суддя С.Ч. Жельне

справа № 922/5716/14