РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015Справа №910/2344/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо"

до Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 20 388,74 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Кобець Р.Ю. (представник за довіреністю №ГН-14-Ю від 02.01.2015р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Вусо" звернулось до суду з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" суми страхового відшкодування в розмірі 20 388,74 грн., з яких сума основного боргу 17 989,46 грн., сума 3% річних 254,32 грн., а сума інфляційних втрат 2 144,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він не заперечує проти заявлених позовних вимог на суму основного боргу в розмірі 17 989,46 грн., але заперечує проти стягнення з нього суми 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, справі присвоєно №910/2344/15-г, розгляд призначено на 24.02.2015р. Окрім того, ухвалено направити запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України про надання інформації щодо страхового полісу №АС/2494807.

Судом встановлено, що від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов лист №7/2-28/4569 від 14.02.2015р. у відповідь на запит суду, а від позивача заява з документами на виконання вимог ухвали суду для долучення до матеріалів справи.

В судове засідання 24.02.2015р. представник від відповідача не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 24 лютого 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором страхування) та Артеменко Юрієм Миколайовичем (надалі також - страхувальник) 19.09.2013р. було укладено Договір добровільного страхування наземного транспортну №1-04 (далі - Договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер АА 0121 МК (надалі також - застрахований автомобіль).

Згідно умов Договору страхування позивач бере на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику збитки внаслідок ДТП - пошкодження (знищення) транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом, вказаним в п. 3.1. цього Договору.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

02.04.2014р. в м. Києві по вул. Харківське Шосе - вул. Привокзальна, сталась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), у якій Рокочий Олександр Миколайович, керуючи автомобілем «ІЖ», реєстраційний номер АА 4012 НІ, не дотримався безпечної дистанції в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», реєстраційний номер АА 0121 МК, під керуванням Артеменка Ю.М. в наслідок чого було пошкоджено транспортні засоби.

Автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер АА 0121 МК на праві приватної власності належить Артеменко Юрію Миколайовичу.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 29.11.2014р., Рокочого О.М., за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до Рахунку-Фактури №АБ-0003967 від 20.11.2013р. та №АБ-0000319 від 15.01.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоберег», вартість відновлювального ремонту «Hyundai Accent», реєстраційний номер АА 0121 МК, склала 17 989,46 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №5526-02 від 27.12.2013р. та додатку №1 від 31.01.2014р. до нього, розмір страхового відшкодування становить 17 989,46 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування, виплатив страхове відшкодування в сумі 17 989,46 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоберег» відповідно до заяви Страхувальника про виплату страхового відшкодування за реквізитами вказаними у вищевказаних Рахунках-Фактурах, що підтверджується платіжними дорученнями №15740 від 27.12.2013р. на суму 17 030,94 грн. та №1334 від 31.01.2014р. на суму 958,52 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 17 989,46 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Рокочого О.М. встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «ІЖ», реєстраційний номер АА 4012 НІ, застрахована відповідачем на підставі Полісу №АС/2772213.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Матеріалами справи, а саме: Рахунками-фактурами №АБ-0003967 від 20.11.2013р. та №АБ-0000319 від 15.01.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоберег», підтверджується, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер АА 0121 МК, склала 17 989,46 грн.

Водночас, як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011р. у справі №42/92, від 07.08.2012р. у справі №2/22, від 01.03.2011р. у справі №47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Як зазначалось вище, на підставі Страхового акту №5526-02 від 27.12.2013р. та Додатку №1 від 31.01.2014р. до нього, позивач виплатив страхове відшкодування в сумі 17 989,46 грн., що підтверджується наявними в справі належним чином засвідченими копіями платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу №АС/2772213 розмір франшизи становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з огляду на це, з відповідача має бути стягнуто 17 989,46 грн. (17 989,46 грн. (фактично сплачена сума страхового відшкодування) - 0,00 грн. (франшиза)).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати суми страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 17 989,46 грн.

В постанові Верховного Суду України від 12.03.2012р. №3-12гс12 у справі №53/128 наголошено, що норма статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає наявність права у страховика на пред'явлення регресного позову, а не відсутність такого права. Аналогічну правову позицію про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, викладено у постанові Верховного Суду України від 07.11.2011р. у справі №3-118гс11.

Враховуючи те, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля марки «ІЖ», реєстраційний номер АА 4012 НІ, на момент скоєння вищезазначеної ДТП було застраховано відповідачем, що підтверджується Полісом №АС/2772213, відповідач згідно з статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування» зобов'язаний в межах ліміту відповідальності виплатити страхове відшкодування позивачу.

Крім основної заборгованості позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 254,32 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 144,96 грн.

Відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов'язання з виплати страхового відшкодування є грошовим зобов'язанням. Тому ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України № 5011-16/11067-2012 від 29.01.2013 р.

Матеріалами справи встановлюється, що претензія від позивача була отримана відповідачем 14.04.2014р. (в матеріалах справи міститься зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення).

З розрахунків позивача доданих до матеріалів позовної заяви вбачається, що ним на суму (17 989,46,00 грн.) невиконаного відповідачем грошового зобов'язання з виплати на користь позивача страхового відшкодування, за період з 14.07.2014р. до 01.01.2015р. (172 дні) нараховані три проценти річних у сумі 254,32 грн., а також інфляційні втрати в сумі 2 144,96 грн.

Судом здійснено перерахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що розрахунок є вірним та обґрунтованим.

Таким чином, крім суми страхового відшкодування, до стягнення з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 254,32 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 144,96 грн.

Заперечення відповідача щодо стягнення з нього суми 3% річних та інфляційних втрат не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки право позивача на таке стягнення передбачено нормами чинного законодавства, як зазначалось вище.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачами не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у них підстав для невиконання зобов'язань, передбачених нормами діючого законодавства.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/2344/15-г позовні підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 17 989,46 грн., суми 3% річних в розмірі 254,32 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2 144,96 грн.

Судовий збір позивача, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (, адреса: 02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо" (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) суму страхового відшкодування в розмірі 17 989,46 грн. (сімнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 46 копійок), суму 3% річних в розмірі 254,32 грн. (двісті п'ятдесят чотири гривни 32 копійки), суму інфляційних втрат в розмірі 2 144,96 грн. (дві тисячі сто сорок чотири гривни 96 копійок) та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.03.2015р.

Суддя С.М. Морозов