КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2015 р. Справа№ 910/26162/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Довбишева Г.В., довіреність № б/н від 03.07.2014;

від відповідача - Логінов К.Е., довіреність № 305 від 25.12.2014;

розглянувши апеляційну скаргу товарної біржі «Всеукраїнська біржа нерухомості» на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/26162/14 (суддя Демидов В.О.) за позовом товарної біржі «Всеукраїнська біржа нерухомості» до публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Товарна біржа «Всеукраїнська біржа нерухомості» звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним кредитного договору № КЛ/14/1-34 від 24.02.2014.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/26162/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони спірного договору погодили усі істотні умови, а забезпеченість виконання кредитного зобов'язання може розглядатися як істотна умова договору тільки, якщо сторони дійшли згоди про це. Також, суд першої інстанції виходив з того, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб має виключне право звернення до суду з вимогами про захист інтересів банку та його вкладників, та відповідно, дійшов висновку про відсутність такого права у позивача.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач надав кредит в сумі 138 800 000,00 грн., а вартість забезпечення при цьому становить лише 4 200 000,00 грн. (коефіцієнт покриття - 6,2 %). Також, апелянт зазначив, що відповідач надав кредит позивачу без вимагання якого-небудь ліквідного забезпечення та без отримання яких-небудь гарантій того, що кредит буде повернуто в строк, а також без підтвердження платоспроможності позичальника. Тому, як стверджує апелянт, коефіцієнт ліквідності забезпечення 6,2 % є перевагою (пільгою) в розумінні п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а кредитний договір № КЛ/14/1-34 від 24.02.2014 з цих підстав є нікчемним.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.02.2015 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством «Терра Банк» та товарною біржею «Всеукраїнська біржа нерухомості» було укладено кредитний договір договору № КЛ/14/1-34 від 24.02.2014, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 138 800 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, встановленого у п. 1.3 договору, в розмірі 24% річних та сплачувати інші платежі, передбачені договором (пункт 1.1 кредитного договору).

Цільове використання (мета) кредиту - для поповнення оборотних коштів (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору кредитна лінія відкривається з 24 лютого 2014 по 24 грудня 2014 (включно).

Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі - в строки (терміни), по 24 грудня 2014 (включно) (п. 1.3.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору кредитні кошти надаються банком позичальнику окремими траншами.

Надання банком кредитних коштів (траншів) здійснюється за умови отримання банком у строк, не менше як один банківський день до дати видачі коштів в межах суми, визначеної в п.1.1 договору, попередньої письмової заяви позичальника.

Після отримання позичальником повної суми кредиту в межах загального ліміту, встановленого в п. 1.1 договору, подальше кредитування в межах строків та в межах ліміту кредитної лінії, може здійснюватися лише після погашення позичальником частини суми наданого кредиту, у розмірі, який не може перевищувати обсягу такого погашення (п. 3.1 договору).

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.4 договору проценти за користування кредитом нараховуються банком та сплачуються позичальником щомісячно.

Пунктом 2.1 договору його сторони встановили, що кредитний договір забезпечується усім належним Позичальнику майном та ліквідним майном, що буде передане в забезпечення зобов'язань за договором у строк до 28.02.2014 включно.

На забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору № КЛ/14/4-34 від 28.02.2014, між ПАТ «Терра Банк», як заставодержателем, та ТОВ «Консалтингова компанія «Всесвіт», як заставодавцем, укладений договір застави майнових прав № МП/14/6-34.

Відповідно до пункту 2.1 договору застави предметом застави є майнові права на грошові кошти, які належать заставодавцю за договором банківського вкладу (депозиту) № 02/Д/14/02-34 «Пунктуальний» від 28.02.2014, укладеним між заставодавцем та ПАТ «Терра Банк», строком дії до 27.02.2015 на суму 30 000 000,00 грн.

З врахуванням того, що майнові права по договору банківського вкладу (депозиту) № 02/Д/14/02-34 від 28.02.2014 передаються в заставу частково, сторони оцінили (визначили заставну вартість) предмета застави в сумі 4 200 000,00 грн. (п. 2.1 договору).

Договором № 1 від 28.02.2014 про внесення змін та доповнень до кредитного договору сторони внесли зміни у редакцію пункту 2.1 договору та зазначили, що кредит забезпечується усім належним позичальнику майном та майновими правами на грошові кошти в сумі 4 200 000,00 грн. відповідно до договору застави майнових прав № МП/14/6-34 від 28.02.2014, укладеним між ПАТ «Терра Банк» та ТОВ «Консалтингова компанія «Всесвіт».

Договором № 2 від 16.04.2014 про внесення змін та доповнень до кредитного договору його сторони домовились внести зміни до пункту 1.1 кредитного договору, за якими банк встановлює позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 68 110 000,00 грн.

Договором № 1 від 16.04.2014 про внесення змін та доповнень до договору застави сторони домовились про строки повернення кредиту у розмірі 68 110 000,00 грн. - не пізніше 24.12.2014.

На виконання зобов'язань за кредитним договором 24.02.2014 відповідачем позивачеві перераховано 123 959 660,42 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою від 24.02.2014.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пункт 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України вказує, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (про позику), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до зазначених норм ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Доводи апелянта про те, що кредитний договір укладений без забезпечення, оскільки відповідач надав кредит в сумі 138 800 000,00 грн., а вартість забезпечення при цьому становить лише 4 200 000,00 грн. (коефіцієнт покриття - 6,2 %), відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору (як дво- або багатостороннього правочину) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 3 статті 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Враховуючи вищевикладене, істотними умовами кредитного договору як господарського договору відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, зокрема, пунктом 1.1 кредитного договору визначено предмет та ціну договору.

Положеннями п. 7.1 та 7.12 кредитного договору визначено строк дії договору, якими передбачено, що даний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати в повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов'язань, прийнятих ним на себе згідно умов договору.

Також, відповідно до п. 7.7 договору сторони погодилися, що з укладення цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними для цього договору.

Оскаржуваний кредитний договір містить всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, зокрема, про предмет, ціну та строк його дії.

Отже, умова щодо рівноцінного забезпечення кредиту не є істотною та відповідно доводи з цього приводи не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи апелянта про те, що відповідач надав кредит позивачу без вимагання якого-небудь ліквідного забезпечення та без отримання яких-небудь гарантій того, що кредит буде повернуто в строк, а також без підтвердження платоспроможності позичальника, належним чином не обґрунтовано та не доведено.

У своїй апеляційній скарзі позивач, також, посилається на п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, з підстав, що банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Коефіцієнт покриття кредиту 6,2 %, на думку апелянта, є перевагою у розумінні наведеної норми.

Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 518 від 21.08.2014 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних».

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 148 від 21.08.2014 призначено уповноважену особу вказаного Фонду - Ірклієнка Юрія Петровича.

Згідно з положеннями ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» що уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 зазначеного закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

- банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Отже, саме на уповноважену особу Фонду покладено обов'язок та надані виключні повноваження щодо перевірки та виявлення правочинів, які є нікчемними з підстав, наведених у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Виходячи з наведеного, відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору № КЛ/14/4-34 від 24.02.2014, укладеного між публічним акціонерним товариством «Терра Банк» та товарною біржею «Всеукраїнська біржа нерухомості».

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товарної біржі «Всеукраїнська біржа нерухомості» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/26162/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 910/26162/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко