КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2015 р. Справа№ 910/7544/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Голишева Т.В., довіреність № 1322 від 02.12.2014;

від відповідача - Іваницька Т.Б., довіреність № 31-15030-08/5 від 08.04.2014;

від третьої особи - Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - Болєйко-Чечуй В.О., довіреність № 7/8-15647 від 29.12.2014;

від третьої особи - комунального підприємства "Городок" - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2014 у справі № 910/7544/14 (суддя Домнічева І.О.) за позовом Балтської міської ради Одеської області до Міністерства фінансів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та комунального підприємства "Городок" про визнання недійсною гарантії Балтської міської ради

ВСТАНОВИВ:

Балтська міська рада Одеської області звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства фінансів України про визнання недійсною Гарантії Балтської міської ради від 01.02.2010 року №1/193.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2014 у справі № 910/7544/14 позов задоволено; визнано недійсною Гарантію Балтської міської ради від 01.02.2010 року №1/193.

При ухваленні рішення по даній справі, суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що оскільки Рішення Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V, на підставі якого Балтською міською радою 01.02.2010 року видано Гарантію №1/193, скасовано в іншій судовій справі, задовольнив позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2014 у справі № 910/7544/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що міський голова наділений повноваженнями самостійно - без погодження з радою приймати рішення про видачу гарантій, а отже визнання недійсним рішення ради не впливає на законність Гарантії.

Також, апелянт зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності.

Представники апелянта та третьої особи - Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у судовому засіданні 23.02.2015 підтримали скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа - КП "Городок", правом на участь в судовому засіданні свого представника не скористалась, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином: ухвали суду направлялися за адресою, яка є її офіційним місцезнаходженням.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, явка представників сторін та третіх осіб не визнавалася обов'язковою.

Будь-яких заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи з наданням доказів поважності неможливості участі в засіданні суду від третьої особи не надійшло.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Рішенням Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V, зокрема, надано згоду на участь КП "Городок" та МКП "Водоканал" в реалізації відкритого компоненту спільного з Міжнародним банком реконструкції та розвиток проекту "Розвиток міської інфраструктури" шляхом залучення кредиту в сумі 11216, 5 тис. грн., а також вирішено надати гарантію щодо забезпечення своєчасного та в повному обсязі виконання боргових зобов'язань КП "Городок", що виникатимуть після укладання договору про субкредитування між Міністерством фінансів України, Міністерством житлово-комунального господарства України та КП "Городок" на умовах зворотності в межах загальної суми кредитування та відсотків за його обслуговування.

На підставі рішення Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V між Міністерством фінансів України, як субкредитором, Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та комунальним підприємством "Городок", як субпозичальником 29.12.2009 року укладено Договір про субкредитування №28010-02/145.

Відповідно до пункту 2.1 договору Субкредитор рекредитує Субпозичальнику частину коштів Позики (далі - Субкредит) у сумі, що не перевищує 1 456 298,70 дол. США та включає одноразову комісію (3 640,75 дол. США), на платній зворотній, строковій основі, а Субпозичальник зобов'язується використовувати надані кошти відповідно до умов цього Договору, Угоди про позику, виконувати інші платежі, передбачені цим Договором, повернути отриману суму Субкредиту, сплатити відсотки за користування ним та інші платежі, нараховані згідно з положеннями цього Договору.

Згідно п. 6.1 договору засобом забезпечення виконання Субпозичальником своїх зобов'язань за цим Договором є Гарантія Балтської міської ради від 01.02.2010 року №1/193, надана Балтською міською радою Міністерству фінансів України.

На виконання умов п. 6.1 зазначеного договору 01.02.2010 року Балтською міською радою видано Гарантію №1/193, якою гарант (Балтська міська рада) гарантував у разі невиконання Субпозичальником (КП "Городок") гарантованого зобов'язання сплатити позикодавцю відповідну суму невиконаного гарантованого зобов'язання.

Прокуратурою Балтського району у 2011 році колишнього голову міської ради Барбаш І.Г. було притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. ст. 233 ч.1, 366 ч. 1, 210 ч.1 КК України (фальсифікацію рішення Балтської міської ради колишнім міським головою Барбашем І.Г. в частині надання гарантії).

Під час розгляду даної кримінальної справи було встановлено, що депутати на пленарному засіданні ради 26.05.2009 року голосували та прийняли рішення про надання згоди на участь КП "Городок" та МКП "Водоканал" в реалізації відкритого компоненту спільно з Міжнародним банком реконструкції та розвитку проекту "Розвиток міської інфраструктури", а питання надання гарантії та виконання гарантійних зобов'язань Балтською міською радою під час пленарного засідання сесії не розглядалось.

Постановою Балтського районного суду Одеської області від 28.12.2011 у кримінальній справі №1-79 за обвинуваченням Барбаш І.Г. у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 233 ч.1, 366 ч.1, 210 ч.1 КК України Барбаш І.Г. було звільнено від кримінальної відповідальності через застосування до нього амністії.

При цьому, зазначена особа у скоєнні злочину визнала себе повністю винною.

Згодом, депутат Балтської міської ради Бондар В.А. звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом про скасування Рішення Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18.11.2013 у справі №2-а/493/108/13 позов Бондар В.А. задоволено повністю; визнано недійсним та скасовано Рішення Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V.

Визнаючи недійсним та скасовуючи зазначене рішення ради суд виходив з того, що на розгляд позачергової сесії Балтської міської ради 26.05.2009 питання про надання гарантії не ставилось, отже відбулась фальсифікація оскаржуваного рішення.

Також, у своєму рішенні Балтський районний суд Одеської області зазначив про те, що факт фальсифікації рішення ради встановлено в межах кримінальної справи № 1-79.

Враховуючи те, що Рішення Балтської міської ради від 26.05.2009 № 960-V, на підставі якого Балтською міською радою 01.02.2010 року видано Гарантію №1/193, скасовано, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання зазначеної гарантії недійсною.

Судом першої інстанції позов задоволено та визнано недійсною Гарантію Балтської міської ради від 01.02.2010 року №1/193.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

У оскаржуваній Гарантії №1/193 від 01.02.2010 року зазначено, що міський голова діє на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.17 Бюджетного кодексу України та рішення сесії Балтської міської ради №960-У від 26.05.2009 р.

Як вже зазначалось вище, рішення Балтської міської ради №960-У від 26.05.2009 р., на підставі якого згодом було видано оскаржувану у даній справі гарантію, визнано недійсним та скасовано рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18.11.2013 у справі №2-а/493/108/13, оскільки встановлено факт фальсифікації цього рішення ради колишнім міським головою Барбашем І.Г.

Отже, у зв'язку зі скасуванням рішення Балтської міської ради №960-У від 26.05.2009 р. правова підстава видачі гарантії відсутня.

З огляду на викладене, Гарантія №1/193 від 01.02.2010 року, яку було видано без відповідної правової підстави, не може бути визнана законною.

Доводи апелянта про те, що міський голова наділений повноваженнями самостійно - без погодження з радою приймати рішення про видачу гарантій, а отже визнання недійсним рішення ради не впливає на законність Гарантії, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції чинній на момент видачі оскаржуваної Гарантії) міський голова є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою.

Наведеною нормою передбачений обов'язок міського голови розпоряджатись бюджетними коштами лише за визначеним радою призначенням.

Отже, самостійно без погодження з радою, міський голова не може розпоряджатися бюджетними коштами, тобто він не наділений повноваженнями використовувати ці кошти на власний розсуд.

Оскільки, у випадку невиконання зобов'язання КП "Городок", таке зобов'язання повинна виконати рада за рахунок бюджетних коштів, призначення використання цих коштів повинно визначатись саме міською радою.

Самостійно приймати рішення щодо розпорядження бюджетними коштами міський голова повноваженнями не наділений.

Таким чином, оскільки питання гарантування зобов'язання повинно вирішуватись міською радою, відсутність згоди останньої на розпорядження бюджетними коштами свідчить про незаконність Гарантії.

Оскільки, рішення ради визнано недійсним, тобто згода ради на розпорядження міським головою бюджетними коштами відсутня, Гарантія №1/193 від 01.02.2010 року також підлягає визнанню недійсною.

Крім того, як вже зазначалось, у оскаржуваній Гарантії №1/193 від 01.02.2010 року вказано, що міський голова діє на підставі ст. 17 Бюджетного кодексу України.

Зазначеною статтею (в редакції чинній на момент видачі оскаржуваної Гарантії) передбачено, що Кабінет Міністрів України в особі Міністра фінансів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим в особі Міністра фінансів Автономної Республіки Крим та міські ради в особі керівників їх виконавчих органів можуть надавати гарантії щодо виконання боргових зобов'язань суб'єктам виключно у межах повноважень, встановлених відповідно законом про Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет.

Отже, наведеною нормою передбачено повноваження саме міських рад в особі керівників, а не самостійно їх керівників, на надання гарантій.

Наведеним додатково підтверджується відсутність у міського голови повноважень самостійно розпоряджатись бюджетними коштами, зокрема, шляхом видачі гарантій.

При цьому, ст. 17 Бюджетного кодексу України також передбачено, що міські ради можуть надавати гарантії щодо виконання боргових зобов'язань суб'єктам виключно у межах повноважень, встановлених, зокрема, рішенням про місцевий бюджет.

Апелянтом не доведено встановлення місцевим бюджетом повноважень ради щодо надання оскаржуваної гарантії.

Крім цього, в судовому засіданні представник позивача надав пояснення, якими підтвердив, що у міському бюджеті не були передбачені необхідні кошти для виконання зобов'язань за Гарантією.

Також, у матеріалах справи (а.с. 111) наявна довідка Балтською районної державної адміністрації, згідно якої місцевий бюджет Балтської міської ради починаючи з 2006 року по 2014 рік є дотаційним та отримує дотації з районного бюджету Балтського району.

Наведене також свідчить, що в зазначених умовах (отримання дотацій з районного бюджету) кошти для виконання зобов'язань за Гарантією не були передбачені у міському бюджеті.

Враховуючи наведене вище, Гарантія Балтської міської ради №1/193 від 01.02.2010 року, підлягає визнанню недійсною.

Стосовно посилань апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, а в силу частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні положення містяться в пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України, де зазначається, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивні - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

У даному випадку позивач довідався про факт порушення свого права саме після прийняття Балтським районним судом Одеської області постанови від 28.12.2011 у кримінальній справі №1-79, оскільки саме при розгляді цієї справи встановлено факт фальсифікації рішення сесії міської ради в частині надання згоди на гарантію та надано правову оцінку діям особи, яка їх вчинила.

Отже, з цього моменту, а саме з 29.12.2012 (день наступний за днем прийняття постанови судом) розпочався перебіг строку позовної давності, який відповідно спливає лише 29.12.2015.

Оскільки, даний позов було подано позивачем у квітні 2014 року, строк позовної давності пропущено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання гарантії недійсною.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2014 у справі № 910/7544/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/7544/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко