ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 року Справа № 904/8539/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Герасименко І.М. (доповідач)

судді: Кузнецова І.Л., Березкіна О.В.

секретар судового засідання: Мацекос І.М.

за участю представників сторін:

представник позивача: Гайдай Р.В.

представник відповідача - 1: Поліщук І.О., Братцева Н.С.

представник відповідача - 2 у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт. Ювілейне, Дніпропетровська область,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2014 р. у справі № 904/8539/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.Ювілейне, Дніпропетровська область,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт", м. Дніпропетровськ,

відповідача-2: Приватного підприємства "УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА АУДИТУ", м. Київ,

про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" та відповідача-2 приватного підприємства "УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА АУДИТУ" про визнання договору поруки недійсним.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2014р. по справі №904/8539/14 (суддя -Кармазіна Л.П.) у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване посиланням на статті 6, 626, 627, 628, 638, 546, 553, 203, 215 ЦК України та п. 3.16. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та тим, що ТОВ «АТБ-маркет» (боржник) не виступає стороною договору поруки, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Тобто суд дійшов до висновку, що відповідно до чинного законодавства договір поруки створює права та обов'язки для поручителя, а безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2014р. у справі № 904/8539/14, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/8539/14 від 25.12.2014р., прийняти нове рішення, яким позов задовольнити; визнати недійсним договір поруки б/н від 12.10.2013р., укладений між ТОВ «Снек Експорт» та приватним підприємством «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» у забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «АТБ-маркет» за договором поставки №25005 від 15.05.2010р.

Зміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження секретаря судової палати Кузнецової І.Л. від 13.02.2015р., справу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Герасименко І.М. (доповідач), суддів: Кузнецова І.Л., Березкіна О.В.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 19.02.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу; представники відповідача - 1 просять рішення суду залишити без змін; представник відповідача - 2 у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином. При цьому, представником відповідача - 2, 18.02.2015р. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити ТОВ «АТБ - маркет» у задоволенні його апеляційної скарги та залишити рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.12.2014р. по справі №904/8539/14 без змін. По справі оголошено перерву до 03.03.2015р.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 03.03.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу; представники відповідача - 1 просять рішення суду залишити без змін; представник відповідача - 2 у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином.

Колегія суддів, дослідивши докази по справі, в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" (позивач-покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" (відповідач-1- постачальник) укладено договір поставки №25005 від 15.05.2010 року.

Для забезпеченням виконання зобов'язання за договором поставки, 12.10.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" (відповідач-1-поручитель) та приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (відповідач-2-кредитор) укладено договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань боржника - товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ ": 52005, Дніпропетровська область, смт. Ювілейне, вул. Совхозна, 76. , ІПН 75 (боржник-позивач), відносно оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику за договором поставки №25005 від 15.05.2010 року (основний договір) з усіма змінами та доповненнями, на суму не більше 2000 грн. 00 коп. (а.с.20)

Сторони узгодили в п. 4.1 Договору те, що він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015р.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за його думкою, договір поруки між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв'язку з чим є фіктивним, а також без згоди боржника, що на думку останнього, є підставою для визнання договору поруки в судовому порядку недійсним.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Слід зауважити, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Так, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Згідно з п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до параграфу 3 Глави 49 ЦК України, порука є видом забезпечення виконання зобов'язання.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (а.с. 546 Цивільного кодексу України).

Зі змісту ст. ст. 553, 554 ЦК України вбачається, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Чинним законодавством України та умовами як основного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Так, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою, при цьому, обсяг відповідальності боржника не змінюється, оскільки до поручителя переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а відповідно договір поруки жодним чином не впливає на права та обов'язки боржника.

Судом першої інстанції було вірно зауважено, що наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, згідно п. 3 ч. 1 ст. 512, ч. 2 ст. 556 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що у відповідності ч. 1 ст. 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

В зв'язку з тим, що законом не встановлені правові наслідки неповідомлення боржника про укладення договору поруки у вигляді недійсності даного договору, то це не може бути підставою для його недійсності. Ризик неповідомлення боржника про вимогу кредитора та виконання зобов'язання замість боржника несе поручитель, який в такому випадку та за умови, що зобов'язання було виконано боржником, у відповідності до ч. 1 ст. 555, ч. 2 ст. 557 ЦК України має право стягнути з кредитора безпідставно одержане.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з приписами п.3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Тобто, відповідно до чинного законодавства договір поруки створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Посилання позивача на фіктивність укладення договору поруки від 12.10.2014р. не може бути прийнято до уваги, оскільки, зі спірного договору не вбачається, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Так, з матеріалів справи вбачається те, що відповідачем-2 було частково виконано передбачене спірним договором зобов'язання з оплати вартості товару, який був поставлений позивачу, що підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2014 (а.с. 64). Вищезазначені дії поручителя є підтвердженням реальності настання правових наслідків за договором поруки від 12.10.2014р.

Згідно з ч. 1-2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та

інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Зі змісту частини першої статті 215 Цивільного кодексу України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Слід зауважити, що статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Слід врахувати, що частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. встановлено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Таким чином, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду, що договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за цим договором, в тому числі не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника.

Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою, при цьому, обсяг відповідальності боржника не змінюється, оскільки до поручителя переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а відповідно договір поруки жодним чином не впливає на права та обов'язки боржника (Постанова пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Висновки місцевого господарського суду з цього приводу ґрунтуються на вірному тлумаченні та правильному застосуванні норм ЦК України.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 21.10.2013 № 5011-47/16284-2012).

Посилання апелянта на те, що спірний договір поруки укладено з метою штучної зміни підсудності спору про стягнення заборгованості за договором поставки, колегією суддів відхиляється, оскільки обставини справи, а саме часткове виконання зобов'язань за договором поруки відповідачем-2 (а. с. 85) свідчить про відсутність ознак фіктивності договору поруки.

З огляду на вищезазначене, доводи скаржника не доводять факт порушення його прав та законних інтересів та не спростовують правову позицію місцевого господарського суду, а тому є безпідставними не можуть бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, підстави для зміни або скасування рішення суду, передбачені статтею 104 ГПК України, відсутні, а в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.99,101,103,105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт. Ювілейне, Дніпропетровська область, - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2014 року по справі №904/8539/14, - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України на протязі 20 днів.

Повний текст постанови підписано 10.03.2015р.

Головуючий І.М. Герасименко

Судді І.Л. Кузнецова

О.В. Березкіна