КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р. Справа№ 910/20170/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Самсіна Р.І.

від позивача: Крючкова М.І. - представник за довіреністю;

від відповідача: Полосухіна Н.В. - представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014р. у справі №910/20170/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного підприємства "Трейд-М "

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я"

про стягнення 240 040, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 29.10.2014, повний текст якого складено 07.11.2014 у справі № 910/20170/14 позов Приватного підприємства "Трейд-М " до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" про стягнення 240 040, 00 грн. - задоволено повністю, а саме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 170 000,00 грн. боргу, 61 540,00 грн. неустойки, 8 500,00 грн. штрафу та 4 800,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 - скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Приватного підприємства "Трейд-М" про стягнення 240 040, 00 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- відповідачем всупереч статті 6 Господарського процесуального кодексу України не дотримано досудового поряду врегулювання спору;

- у відповідача є сумніви у дійсності укладеного між сторонами договору на поставку продукції № 20/12 від 20.12.2010;

- судом не вчинено необхідних дій по підготовці справи до розгляду, які передбачені ст.ст. 62, 64 Господарського процесуального кодексу України;

- судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто суму неустойки та штрафу за порушення негрового зобов'язання, оскільки внаслідок укладення між сторонами додаткової угоди № 1 від 01.06.2012 до договору на поставку продукції № 20/12 від 20.12.2010 у відповідача виник обов'язок по поверненню грошових коштів.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі №910/20170/14 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2014 у справі № 910/20170/14 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" прийнято до провадження, порушено апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 04.02.2015.

Але 04.02.2015 судове засідання по справі № 910/20170/14 не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2015 розгляд справи призначено на 18.02.2015.

В судовому засіданні 18.02.2015 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 18.02.2015 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вказував на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу від 18.02.2015 позивач наголошував на тому, що дотримання досудового порядку врегулювання спору не є обов'язковим згідно приписів чинного законодавства. Крім того, позивач вказував на те, що відповідачем не було виконано у обумовлений строк зобов'язання з поставки товару за договором № 20/12 від 20.12.2010, а отже, допущено прострочення виконання відповідного зобов'язання, а тому судом першої інстанції обгрунтовано присуджено до стягнення 61 540,00 грн. неустойки та 8 500,00 грн. штрафу.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.12.2010 року між позивачем - Приватним підприємством "Трейд-М" (покупець) та відповідачем - Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Еліта Придніпров`я" (постачальник) було укладено договір на поставку продукції №20/12, згідно умов якого постачальник, що здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати в обумовлений договором строк вирощену продукцію (пшениця, соняшник, кукурудза, соя, ячмінь) покупцю для використання у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити ці товари (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 4.4. договору покупець здійснює передоплату за товар в сумі 170 000,00 грн. на розрахунковий рахунок постачальника, а саме: 23.12.2010 року - 100 000,00 грн.; 24.12.2010 року - 50 000,00 грн.; 27.12.2010 року - 20 000,00 грн., але не пізніше 31.12.2010 року.

Відповідно до умов пункту 2.1. договору №20/12, з урахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 01.06.2012, постачальник здійснює поставку товару з 01.07.2012 по 25.09.2013. У разі не поставки товару постачальник зобов'язаний повернути грошові кошти на розрахунковий рахунок покупця протягом 7 банківських днів з моменту закінчення строку поставки, тобто не пізніше 04.10.2013.

Відповідно до банківських виписок по особовому рахунку позивача, ним було здійснено на користь відповідача передоплату в розмірі 170 000,00 грн. з призначенням платежу «передоплата за пшеницю згідно рах. № 55 від 23.12.2010» у строки, що передбачені умовами договору та у відповідності до рахунку про оплату №55 від 23.12.2010 на суму 170 000,00 грн.

Як зазначав позивач у позові, відповідач не поставив позивачу товар згідно умов договору №20/12 на суму здійсненої передоплати в розмірі 170 000,00 грн.

Ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження, доказів протилежного надано не було.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання здійснивши попередню оплату відповідно до наданого відповідачем рахунку на оплату, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання не поставивши товар на суму 170000,00 грн.

Доказів виконання умов договору в частині передачі товару або повернення вказаних коштів в строки, передбачені умовами договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 01.07.2012), відповідачем ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження - не надано.

Стаття 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 Цивільного кодексу України, не допускається.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Ст.ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем, як покупцем, було перераховано відповідачу грошові кошти за товар на загальну суму 170 000,00 грн. у якості передоплати товару за договором поставки продукції № 20/12 від 20.12.2010, що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача, а відповідачем, як постачальником, не було здійснено поставку товару на вказану суму.

Таким чином, у позивача на підставі статті 693 ч. 2 Цивільного кодексу України, якою передбачено право покупця вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми, на яку товар поставлено не було у визначений договором строк, виникло право вимагати повернення суми попередньої оплати в розмірі 170 000,00 грн.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до умов пункту 2.1. договору №20/12, з урахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 01.06.2012, відповідач зобов'язаний був повернути грошові кошти на розрахунковий рахунок покупця протягом 7 банківських днів з моменту закінчення строку поставки, тобто не пізніше 04.10.2013, чого відповідачем здійснено не було, у зв'язку з чим відповідачем допущено порушення свого зобов'язання згідно умов наведеного договору в редакції додаткової угоди.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 170 000,00 грн., на які товар не було поставлено відповідачем - є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі.

З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині - відсутні.

Крім того, за порушення відповідачем своїх зобов'язань з своєчасної поставки товару, судом першої інстанції було стягнуто з відповідача 61 540,00 грн. неустойки (за період прострочення 26.09.2013 по 25.03.2014) та 8 500,00 грн. штрафу (що складає 5% від вартості непоставленої частини товару) з посиланням на пункт 7.2. договору поставки №20/12 та ст. 230 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 7.2. договору поставки №20/12 у разі порушення строків поставки товару та/або недопоставленої кількості товару зазначеного договором, покупець має право отримати від постачальника неустойку в розмірі 0,2% від вартості поставленого у строк товару за кожний день прострочення та/або штраф у розмірі 5% від вартості поставленої частини товару.

Згідно з статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

З урахуванням вищенаведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що пунктом 7.2 договору поставки №20/12 передбачена відповідальність відповідача у разі порушення зобов'язання з своєчасної поставки товару, тобто відповідальність за порушення строків поставки товару та/або недопоставленої кількості товару зазначеного договором.

В свою чергу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 61 540,00 грн. неустойки за період прострочення 26.09.2013 по 25.03.2014 з посиланням на наведений пункт договору поставки №20/12, і вимога позивача в цій частині була задоволена судом першої інстанції.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, вважає його передчасним та таким, що не відповідає обставинам справи і зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, з огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача 61 540,00 грн. неустойки за період прострочення 26.09.2013 по 25.03.2014, проте, внаслідок укладення між сторонами додаткової угоди №1 від 01.06.2012, сторонами узгоджено обов'язок відповідача по поставці товару у строк до 25.09.2013.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що згідно умов додаткової угоди № 1 від 01.06.2012, внаслідок непоставки відповідачем товару у строк до 25.09.2013, у відповідача з 26.09.2013 виникло грошове зобов'язання по поверненню на користь позивача суми здійсненої попередньої оплати в розмірі 170 000,00 грн., строк виконання якого встановлено до 04.10.2013. А тому, починаючи з 26.09.2013 у відповідача перед позивачем припинилось негрошове зобов'язання з поставки товару по договору №20/12, у зв'язку з чим підстави для стягнення неустойки в сумі 61 540,00 грн. саме за порушення негрошового зобов'язання за період з 26.09.2013 по 25.03.2014- відсутні.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 61 540,00 грн. саме за порушення негрошового зобов'язання за період з 26.09.2013 по 25.03.2014 - не є законною та обґрунтованою і задоволенню не підлягає, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нового рішення про відмову позивачу у задоволені вимоги про стягненян 61 540,00 грн. неустойки.

Крім того, оскільки відповідачем всупереч умов договору поставки №20/12 не було здійснено своєчасно поставку на користь позивача товару на суму 170 000,00 грн., відповідачем допущено прострочення виконання зобов'язання по поставці товару на суму 170 000,00 грн., що згідно ст. 230 Господарського кодексу України, ст. 549 Цивільного кодексу України та п. 7.2 договору поставки № 20/12 є підставою для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді штрафу в розмірі 8 500,00 грн. (що складає 5% від вартості непоставленої частини товару), а тому вимога позивача в цій частині є законною, обґрунтованою, і правомірно було задоволена судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що відповідачем всупереч статті 6 Господарського процесуального кодексу України не дотримано досудового поряду врегулювання спору -відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 по справі № 1-2/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено те, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Також, довод апелянта щодо його сумнівів у дійсності укладеного між сторонами договору на поставку продукції № 20/12 від 20.12.2010, судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів протилежного суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження апелянтом не доведено.

Крім того, довод апелянта про те, що судом не вчинено необхідних дій по підготовці справи до розгляду, які передбачені ст.ст. 62, 64 Господарського процесуального кодексу України, - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки наявні матеріали справи свідчать про вчинення судом першої інстанції дій, обумовлених статтею 64 Господарського процесуального кодексу України. Доводи апелянта про наявність спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав - під час апеляційного провадження не підтверджений жодним належним і допустимими доказом в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст.ст.32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва 29.10.2014 у справі № 910/20170/14 в частині стягнення з відповідача 61 540,00 грн. неустойки, в силу п. 1, 3 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимоги про стягнення 61 540,00 грн. неустойки. В решті рішення Господарського суду міста Києва 29.10.2014 у справі № 910/20170/14 винесено з вірним встановленням фактичних обставин справи, належним чином дослідженими наявними доказами, надано їм належну оцінку, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 170 000,00 грн. боргу та 8 500,00 грн. штрафу прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Крім того, у зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині вимог до відповідача щодо стягнення неустойки, понесені позивачем судові витрати, пов'язані із зверненням до суду першої інстанції, також підлягають перерозподілу.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається судом на апелянта пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі №910/20170/14 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі №910/20170/14 в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Еліта Придніпров'я" 61 540,00 грн. неустойки - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 у справі №910/20170/14 - залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі № 910/10076/14 в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Еліта Придніпров`я" (01024, м. Київ, провулок Чекістів, 1-А, кв.2; код 30932551) на користь Приватного підприємства "Трейд-М" (51900, Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Алтайська, 5, кв. 29, код 34827627) 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 00 коп. боргу, 8 500 (вісім тисяч п'ятсот) грн.. 00 коп. штрафу та 3 570 (три тисячі п'ятсот сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.»

4.Стягнути з Приватного підприємства "Трейд-М" (51900, Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Алтайська, 5, кв. 29, код 34827627) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Еліта Придніпров`я" (01024, м. Київ, провулок Чекістів, 1-А, кв.2; код 30932551) 615 (шістсот п'ятнадцять) грн. 30 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Р.І. Самсін