РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2015Справа №921/1353/14-г/8

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АРКА»
до1) Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
треті особи:1) ОСОБА_1; 2) приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_2
провизнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача - не з'явився;
від відповідача-1 - від відповідача-2 - ОСОБА_4 (представник за довіреністю); ОСОБА_5 (представник за довіреністю);
від третіх осіб:не з'явилися.
СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АРКА» (далі - позивач або ТОВ «Арка») звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - відповідач-1 або Банк) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - відповідач-2 або ТОВ «Кей-Колект») про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, який укладено між відповідачами 12.12.2011 та зареєстрований за № 5207-5208 (далі - Договір відступлення права вимоги), у частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.06.2006, укладеним між ТОВ «Арка» та Банком.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05.12.2014 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1, а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 (далі - Нотаріус).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2015 матеріали даної справи №921/1353/14-г8 були надіслані за встановленою підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний правочин суперечить вимогам статті 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладення між відповідачами договору факторингу від 13.02.2012 про передачу прав за основним зобов'язанням (кредитним договором) та спірним Договором відступлення права вимоги відбулося не одночасно, і крім того без погодження позивача. Крім того, відповідачі у супереч даної норми у 5-ти денний термін не повідомили позивача про укладення вказаних договорів. На думку позивача, передача прав за договором іпотеки (право вимоги по забезпеченню) ТОВ «Кей-Колект» без попередньої передачі права вимоги за кредитним договором є неправомірною та суперечить законодавству України. Позивач, посилаючись на розпорядження № 231 від 03.04.2009 Держфінпослуг, вважає, що договір факторингу № 2 від 13.02.2012 є нікчемним з огляду на те, що фактор (ТОВ «Кей-Колект») не мав права на придбання права відступленої вимоги до фізичної особи (ОСОБА_1), яка не є суб'єктом господарювання.

ТОВ «Кей-Колект» проти позову заперечило з тих підстав, що доводи позивача спростовуються змістом договору факторингу № 1 від 12.12.2011, а також виписками з додатку № 1 до останнього та випискою з додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) не містить обмежень щодо особи права вимоги грошових коштів до якої відступлене за договором факторингу.

Банк позов також не визнав, посилаючись на те, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи, позаяк твердження позивача про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням є безпідставними, оскільки відступлення права вимоги за основним зобов'язанням відбулось за договором факторингу №1 від 12.12.2011, а не за договором факторингу №2 від 13.02.2012. ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка має відповідне свідоцтво Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на здійснення факторингу.

Нотаріус проти позову заперечила, оскільки при посвідченні оспорюваного договору не порушила жодних норм чинного законодавства, у т.ч. і тих на які посилається позивач.

ОСОБА_1 позов підтримав, та зазначив, що Банк не мав права продавати його борг колекторській фірмі, оскільки він брав кредит як фізична особа. Цей кредит був споживчим, а не бізнесовим.

Позивач та треті особи належним чином і завчасно були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень.

Про поважні причини неявки в судове засідання представників позивача та третіх осіб суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача та третіх осіб не надходило.

Судом взято до уваги, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки неявка представників позивача та третіх осіб не перешкоджає вирішенню спору, а також не встановлено інших обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

30.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір про надання кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику - ОСОБА_1 кредит в сумі 505000 гривень у порядку та на умовах визначених даним договором.

30.05.2006 на забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за договором про надання кредиту № 0 ТОВ «Арка» (іпотекодавцем) передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 квітня, буд. 9 відповідно до укладеного договору іпотеки від 30.05.2006.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, посилаючись на вказану норму, стверджує про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням, посилаючись на те, що 13.02.2012 між ТОВ «Кей Колект» та Банком укладено договір факторингу №2 за яким право вимоги за зобов'язаннями, які виникли у Позичальника на підставі кредитного договору № 0 від 30.05.2006 перейшли до нового кредитора ТОВ «Кей Колект», а 12.12.2011 між Банком та ТОВ «Кей Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, 5207- 5208.

Однак, як свідчать матеріали справи, 12.12.2011 між Банком та ТОВ «Кей-Колект» (Фактор), було укладено договір факторингу №1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких відбувся перехід права вимоги, в тому числі, і за зобов'язанням ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №0 від 30.05.2006 до нового кредитора ТОВ «Кей Колект».

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копією договору факторингу №1 від 12.12.2011, випискою із додатку №1 до договору факторингу (перелік договорів, за якими відступалися права вимоги за кредитними договорами), копією договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, випискою з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011.

Таким чином, відступлення права вимоги за основним зобов'язанням (договором про надання кредиту № 0 від 30.05.2006) відбулось на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011, а не за договором факторингу №2 від 13.02.2012, на який посилається позивач. А тому, твердження позивача про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням є безпідставними.

Позивач мотивуючи свою позовну вимогу також посилається на те, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання. А тому укладений між відповідачами договір факторингу є нікчемним.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач у супереч положенням статті 33 ГПК України не довів суду, що договір факторингу №1 від 12.12.2011 є нікчемним у силу закону.

ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серії ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08.12.2011, надає такий вид фінансової послуги як факторинг.

Згідно з частиною 3 статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Виходячи зі змісту статті 1077 ЦК України, пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з наступними змінами та доповненнями, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389), договір факторингу за своєю правовою природою, є договором про надання фінансових послуг, згідно якого одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (частина 1 статті 1080 ЦК України).

Договір факторингу № 1 від 12.12.2011 та оспорюваний Договір відступлення прав вимоги, укладені між відповідачами були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зворотного матеріали справи не містять.

Державний орган, яким є Нацкомфінпослуг, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг, уповноважений Законом лише встановлювати обмеження на суміщення певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених Законами фінансових послуг.

Частиною 5 статті 5 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Дані нормативні акти не виключають безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Таким чином, за встановлених обставин справи, позовні вимоги позивача не можуть вважатися за законні та обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.03.2015

СуддяСташків Р.Б.