РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2015Справа №910/26319/14

Колегія суддів у складі головуючого судді Отрош І.М., суддів Грєхової О.А., Літвінової М.Є., розглянувши матеріали справи

за позовомПублічного акціонерного товариства "Науково виробниче підприємство "Більшовик"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Агентство екологічних досліджень"
простягнення 22500 грн. 00 коп.
Представники сторін:
від позивача:не з'явились;
від відповідачаПоліщук О.В. - представник за довіреністю № б/н від 09.12.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.11.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Науково виробниче підприємство "Більшовик" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агентство екологічних досліджень" про стягнення 50000 грн. 00 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що строк дії укладеного між сторонами Договору найму № ДО-79/Б-2011 від 10.11.2011 закінчився 30.11.2013, однак, зважаючи на те, що відповідач продовжує користуватись об'єктом оренди, частиною дороги уздовж колишнього корпусу № 8А за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2, загальною площею 250,0 кв.м., позивач на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної орендної плати за користування річчю за час прострочення з грудня 2013 року по листопад 2014 року в розмірі 50000 грн. 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 порушено провадження у справі № 910/26319/14 та справу призначено до розгляду на 15.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 розгляд справи відкладено на 16.01.2015, у зв'язку із неявкою представника відповідача у судове засідання та необхідністю подання сторонами додаткових доказів по справі.

16.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що не отримував від позивача листа про закінчення строку дії договору, у зв'язку з чим укладений між сторонами Договір найму № ДО-79/Б-2011 від 10.11.2011, відповідно до п. 4.2, вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, а отже, у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача 50000 грн. 00 коп. неустойки за користування об'єктом оренди. Також, відповідач зазначив, що сплатив орендну плату у передбаченому договором розмірі у сумі 22500 грн. 00 коп. за зазначений позивачем період заборгованості (з грудня 2013 по листопад 2014 року).

Крім того, 16.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва відповідачем було подане клопотання про витребування доказів, в якому відповідач просив суд витребувати у Публічного акціонерного товариства "Науково виробниче підприємство "Більшовик" документи, які підтверджують право позивача передавати частину дороги вздовж колишнього корпусу № 8а за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2, загальною площею 250,0 кв.м. в оренду.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 16.01.2015 оголошено перерву до 26.01.2015.

23.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 22500 грн. 00 коп. у зв'язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості в розмірі 22500 грн. 00 коп.

Розглянувши в судовому засіданні 26.01.2015 заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд прийняв її до розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та розглядає дану справу з новою ціною позову - 22500 грн. 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 продовжено строк розгляду справи на 15 днів; у судовому засіданні оголошено перерву до 06.02.2015.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 06.02.2015 було призначено колегіальний розгляд справи та справу № 910/26319/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Отрош І.М., суддів Грєхової О.А. та Літвінової М.Є.; розгляд справи призначено на 20.02.2015; зобов'язано позивача надати суду докази наявності та державної реєстрації речових прав (право власності, право користування, інше) на об'єкт оренди (частина дороги вздовж колишнього корпусу № 8а за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2) за Договором найму № ДО-79/Б-2011 від 10.11.2011 та речових прав (право власності або право користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідний об'єкт оренди.

У судовому засіданні 20.02.2015 представник відповідача надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

Представник позивача у судове засідання 20.02.2015 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 191.

У судовому засіданні 20.02.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

10.11.2011 між Публічним акціонерним товариством «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» (наймодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство екологічних досліджень» (наймач) укладено Договір найму № ДО-79/Б-2011, відповідно до умов якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування об'єкт найму - частину дороги уздовж колишнього корпусу № 8А за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2, загальною площею 250,0 кв.м., вартістю 250000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3.1 Договору найму № ДО-79/Б-2011, передача об'єкта в найм здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. Об'єкт найму вважається переданим з моменту підписання акту передачі.

Згідно з п. 4.1 Договору найму № ДО-79/Б-2011, договір найму укладається на строк з 10.11.2011 по 09.11.2012 і вступає в дію з моменту його підписання сторонами.

05.11.2012 Додатковою угодою № 1 до Договору найму № ДО-79/Б-2011 сторони продовжили строк дії договору по 30.11.2013.

Відповідно до п. 5.1 Договору найму № ДО-79/Б-2011, наймач незалежно від наслідків господарської діяльності сплачує наймодавцю на протязі строку дії цього Договору плату за користування об'єктом найму - 8,33 грн. за 1 кв.м. площі в місяць, крім того ПДВ 20% - 1,67 грн. Всього з ПДВ за 1 кв.м. в місяць 10,00 грн. В розмірі орендної плати враховано відшкодування податку на землю. Загальна сума за користуванням об'єктом найму за базовий місяць складає 2083,33 грн., крім того ПДВ 20% - 416,67 грн. Всього з ПДВ - 2500,00 грн.

Згідно з п. 8.1 Договору найму № ДО-79/Б-2011, повернення наймодавцю об'єкту найму здійснюється двосторонньою комісією, яка складається із представників сторін.

Наймач зобов'язаний звільнити об'єкт та передати його наймодавцю по акту у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі; при передачі об'єкта складається акт передачі, який підписується членами двосторонньої комісії не пізніше 5-ти днів з моменту закінчення дії договору (п.п. 8.2, 8.3 Договору найму № ДО-79/Б-2011).

Відповідно до додатку до Договору найму № ДО-79/Б-2011 (викопіювання з генплану заводу) схематично зображено об'єкт оренди.

Судом встановлено, що між сторонами було складено акт здачі-приймання об'єкта, відповідно до якого зазначено, що наймодавець передав, а наймач прийняв об'єкт оренди - частину дороги уздовж колишнього корпусу № 8А, площею 250,0 кв.м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2.

Пунктом 4.2 Договору найму № ДО-79/Б-2011 сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору найму протягом одного місяця до закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Відповідно до частини 2 статті 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як встановлено судом, 18.11.2013 позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 1386-33 від 18.11.2013 (в матеріалах справи наявні копії опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку № 9132 від 18.11.2013), в якому попередив про закінчення 30.11.2013 терміну дії Договору найму № ДО-79/Б-2011 та запропонував укласти новий договір оренди.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 Господарського кодексу України, об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Відповідно до ст. ст. 177, 178 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи

Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Таким чином, об'єктом оренди може бути річ, щодо якої можуть виникати цивільні права та обов'язки, тобто яка є у вільному цивільному обороті, визначена індивідуальними ознаками та є неспоживною.

Згідно зі статтею 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Слід зазначити, що наведене визначення нерухомого майна є узагальненим та характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об'єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме: розташування на земельній ділянці; переміщення неможливе без його знецінення; переміщення неможливе без зміни його призначення.

Вказані ознаки є основними та розглядати їх необхідно у сукупності. При цьому, крім Цивільного кодексу слід ураховувати інші нормативні акти (спеціальне законодавство), які визначають статус того чи іншого виду нерухомого майна. Водночас низка нормативних актів не містять конкретних посилань відносно належності певного об'єкту до нерухомого майна. Однак, при здійсненні системного аналізу правових норм, які визначають класифікацію речей та які регулюють відносини стосовно цих об'єктів, з урахуванням характеру функціонального призначення відповідних об'єктів, можна дійти висновку щодо їх належності або неналежності до нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Отже, визначальною умовою для державної реєстрації прав власності будь-якого об'єкту є визначення його статусу: чи є цей об'єкт нерухомим майном.

Згідно з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (у редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України у редакції, яка була чинна до внесення змін Законом № 1878-VI від 11.02.2010, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно зі статтею 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ст. 186 Цивільного кодексу України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, і приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільна дорога - лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів;

Відповідно до ст. 25 вказаного Закону до автомобільних доріг на приватних територіях належать автомобільні дороги, що знаходяться на територіях, власниками яких є юридичні (недержавні) або фізичні особи. Складовими таких автомобільних доріг можуть бути: земляне полотно, проїзна частина, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди та технічні засоби організації дорожнього руху.

Таким чином, право власності на земельну ділянку поширюється, у тому числі, на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки та на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Водночас, позивачем не надано суду доказів того, що об'єкт оренди за договором (частина дороги уздовж колишнього корпусу № 8А за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2, загальною площею 250,0 кв.м), є окремим об'єктом цивільних прав (об'єктом нерухомого майна), який перебуває у цивільному обороті, зокрема, доказів наявності у позивача будь-яких речових прав на вказаний об'єкт та доказів здійснення державної реєстрації таких прав. По суті, земельна ділянка, на якій знаходиться дорога, є головною річчю, тоді як сама дорога є приналежністю, яка має допоміжне значення і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Так само і асфальтне покриття не можна віднести до об'єктів нерухомості, оскільки воно належить до об'єктів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів, та основним його призначенням є допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки (дороги, тротуару) з метою задоволення потреб суб'єктів господарювання (населення) у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням.

Таким чином, дорога (її частина) не може бути передана у власність або користування окремо від земельної ділянки, на якій вона знаходиться, так як правовий режим земельної ділянки поширюється на розташовані на ній дороги, які є її складовою частиною, та не є окремим об'єктом нерухомого майна, що відповідно унеможливлює набуття будь-яких речових прав щодо них.

Суд зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2015 позивача було зобов'язано надати суду докази наявності та державної реєстрації речових прав (право власності, право користування, інше) на об'єкт оренди (частина дороги вздовж колишнього корпусу № 8а за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2) за Договором найму № ДО-79/Б-2011 від 10.11.2011.

Втім, позивачем надано суду лише копію картки пооб'єктного обліку основних засобів, в якій зазначено загальну площу «автодоріг площадочних та стоянок для машин», яка не є належним доказом наявності у позивача права власності або будь-яких речових прав на об'єкт оренди, визначений у договорі найму, - частину дороги уздовж колишнього корпусу № 8А, площею 250,0 кв.м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2, оскільки свідчить лише про бухгалтерський облік у позивача загальної кількості доріг, які знаходяться на його території.

При цьому, судом береться до уваги не сам факт підтвердження чи спростування наявності у позивача речових прав, а недоведеність позивачем наявності у майна, яке передано за Договором найму № ДО-79/Б-2011, статусу окремого об'єкту цивільних прав, який може вільно відчужуватись та передаватись у користування іншим суб'єктам цивільних прав.

Відповідно до пояснень, наданих сторонами у судових засіданнях, відповідач фактично використовував частину дороги під час здійснення господарської діяльності (п. 2.1 договору) для розміщення транспортних засобів, які прибували за адресою відповідача, а позивач, у свою чергу, дозволяв таке використання, зокрема, відповідно до п. 6.3 договору шляхом забезпечення безборонного проходу співробітників відповідача, заїзду та проїзду транспорту, який прибував на адресу відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами склались не правовідносини оренди, а правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту, відповідно до яких позивач надавав право користування земельною ділянкою відповідачу для тимчасового розміщення транспортних засобів, які прибували на адресу відповідача на територію позивача, тоді як відповідач повинен був оплачувати обмежене право користування чужою земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 98, ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З огляду на те, що строк дії Договору № ДО-79/Б-2011 закінчився 30.11.2013, однак після закінчення строку дії договору відповідач продовжував користування земельною ділянкою позивача та позивач дозволяв таке користування, між сторонами склались фактичні договірні відносини.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що надання позивачем права обмеженого користування земельною ділянкою для тимчасового розміщення транспортних засобів відповідача відбувалось у формі нездійснення перешкод у розміщенні таких транспортних засобів. Доказів щодо заборони проїзду на територію позивача та вчинення будь-яких інших перешкод позивачем відповідачу щодо розміщення транспортних засобів сторонами надано не було та факт їх відсутності не заперечувався сторонами.

Судом встановлено, що 14.01.2015 відповідачем було сплачено 22500 грн. 00 коп., яка по суті є платою за земельний сервітут у встановленому договором розмірі, а саме за період з грудня 2013 року по листопад 2014 року, що підтверджується копією банківської виписки, наданої позивачем. З урахуванням відповідної сплати позивачем було зменшено розмір позовних вимог та позивач, по суті, просить стягнути подвійний розмір сплаченої відповідачем суми договірної оплати (22500 грн. 00 коп.) за час користування частиною дороги після закінчення строку договору.

Суд зазначає, що стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування річчю за час прострочення повернення об'єкту оренди на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є правомірним лише за наявності між сторонами орендних правовідносин. Тоді як дана норма не поширюються на правовідносини, які фактично склались між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Науково виробниче підприємство "Більшовик".

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до поданої 23.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути судовий збір з відповідача, з огляду на часткову оплату боргу відповідачем після звернення до суду з позовом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.06.2011 №3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», з 1 січня 2014 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Таким чином, з 01.01.2014 розмір судового збору за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру не може бути меншим 1827 грн.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у мінімальному розмірі 1827 грн. 00 коп., у зв'язку з чим у суду відсутні підстави повертати з бюджету позивачу частину судового збору у зв'язку зі зменшенням розміру позовних вимог.

Водночас, доводи позивача щодо необхідності покладення судового збору в частині позовних вимог, щодо яких було подано заяву про зменшення, суд вважає необґрунтованими, з огляду на те, що предметом та підставою позову є стягнення неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування річчю за час прострочення повернення об'єкту оренди на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, тоді як суд дійшов висновку про відмову у задоволення вказаних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та неможливістю застосування норми ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у правовідносинах, які фактично склались між сторонами. Крім того, сплату відповідачем частини грошових коштів суд вважає платою за земельний сервітут, а не частковою сплатою неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, тобто по суті вона не є оплатою того виду заборгованості, яку просив стягнути позивач, вказуючи конкретну підставу позову. Отже, покладення судового збору на відповідача у частині зменшення позовних вимог є необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 25.02.2015

Головуючий суддя І.М. Отрош

Судді О.А. Грєхова

М.Є. Літвінова