КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2015 р. Справа№ 910/18746/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Луценко В.О. - представник за дов. № 26 від 31.01.2015;

від відповідача: Павлюк Г.Г. - представник за дов. б/н від 18.06.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014

у справі № 910/18746/14 (суддя - Стасюк С.В.)

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус"

про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.,

У судовому засіданні 26.02.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (далі -ТДВ "СК "Індіго", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус" (далі - ПАТ "КБ "Глобус", відповідач) про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що інформація, викладена в електронному листі від 12.08.2014 року, що був розісланий відповідачем невизначеному колу осіб, не відповідає дійсності та порушує особисте немайнове право позивача на недоторканність ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть йому належати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТДВ "СК "Індіго" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що відповідач поширив невизначеному колу осіб недостовірну та негативну інформацію, яка, на думку апелянта, завдала суттєвого зниження активів позивача, а також призвела до втрати довіри в очах його існуючих та потенційних ділових партнерів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015, апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.02.2015.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, який представник сторони підтримав у судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні 26.02.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Зазначив, що на його думку, відповідач необґрунтовано та безпідставно поширював недостовірну та негативну інформацію щодо позивача. На запитання суду стосовно неконкретизованого викладення позовних вимог, відповів, що позовні вимоги не уточнював.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.02.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Окремо зауважив, що інформація, викладена у спірному електронному листі, адресована лише комерційним банкам - обмеженому колу осіб та не може вважатися недостовірною інформацією, що є оціночним судженням відповідача. Також зазначив, що позивачем не надано доказів, яким саме чином поширена інформація вплинула на його ділову репутацію, а також не вказано причинно-наслідкового зв'язку між поширеною інформацією і будь-якими негативними наслідками, що настали для позивача.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.08.2014 на електронну адресу ТДВ "СК "Індіго" від ПАТ "КБ "Глобус" надійшов електронний лист (а.с. 22-23), адресований комерційним банкам України, в якому була зазначена наступна інформація.

"Засвідчуємо свою повагу та повідомляємо наступне.

23.12.2013 року між ТДВ "Страхова компанія "Індіго" (страховик) та ТОВ "Туристична компанія "АВН" (страхувальник), вигодонабувач - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус", укладено договір добровільного страхування відповідальності (ІАТА) № 322-16007-13.

У зв'язку з настанням страхового випадку, вигодонабувач - ПАТ "КБ "Глобус" надало ТДВ "СК "Індіго" в повному обсязі документи, передбачені договором страхування.

ТДВ "СК "Індіго" ухиляється від виплати страхового відшкодування на користь ПАТ "КБ "Глобус" за страховим випадком.

Зважаючи на недобросовісне виконання ТДВ "СК "Індіго" власних беззаперечних зобов'язань по договору страхування, ПАТ "КБ "Глобус" застерігає Вас від співпраці з ТДВ "СК "Індіго".

З повагою, Голова Правління С.Б. Куріленко."

Зміст даного повідомлення, а також факт розсилання вказаного листа на електронні адреси комерційних банків України відповідач не заперечує. Крім того, матеріалами справи підтверджується та учасниками апеляційного провадження не заперечується наявність правовідносин між сторонами, які виникли саме на підставі договору добровільного страхування відповідальності (ІАТА) № 322-16007-13 (далі - договір страхування, а.с. 9-14).

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, позивач зазначав, що інформація, викладена у вказаному електронному листі, не відповідає дійсності та порушує його особисте немайнове право на недоторканність ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть йому належати. Крім того наполягав на тому, що надсиланням вказаного електронного листа, відповідач завдав позивачу моральну шкоду на суму 100 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не було доведено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації, якою би могли бути порушені права ТДВ "СК "Індіго", з подальшим завданням йому шкоди діями ПАТ "КБ "Глобус".

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі.

Статтею 94 ЦК України передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті права, які можуть їй належати, і це право підлягає захисту в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі ділова репутація; ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що за своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб'єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить його діловій репутації.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого Господарського Суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію" (далі - Інформаційний лист ВГСУ) ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Згідно зі статтею 34 ГК України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова Пленуму) недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо), і, яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 8 Інформаційного листа ВГСУ зазначено, що у вирішенні відповідних спорів господарським судам необхідно виходити з того, що недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Згідно з частиною 3 статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 Цивільного кодексу України.

Абзац 1 п. 15 Постанови Пленуму також зазначає, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Разом із тим, згідно з частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача, який неодноразово зауважував про те, що характер поширеної у листі інформації, є оціночним судженням, а саме критичною оцінкою певних фактів і недоліків та суб'єктивною думкою сторони.

Так, зі змісту вищезазначеного електронного листа вбачається, що відповідач визначив поведінку ТДВ "СК "Індіго" щодо відстрочення виплати страхового відшкодування, як ухилення позивача від виконання умов договору.

Разом з цим, матеріалами справи, зокрема, листом № 61/2-070814/2 від 07.08.2014 (а.с. 19-20) підтверджується, що позивач дійсно фактично відмовився здійснити виплату страхового відшкодування вигодонабувачу у строк в 15 робочих днів після отримання всіх необхідних документів (як було встановлено п. 8.4. договору страхування). При цьому, в тому самому листі позивач зазначав про використання свого права, яке передбачено п. 7.3.5. договору страхування, зокрема, на відстрочку виплати страхового відшкодування по заявленому випадку на 30 днів.

Так, пунктом 7.3.5. договору страхування встановлено, що за наявності причин щодо сумніву в обґрунтованості виплати страхового відшкодування, страховик має право відстрочити виплату до отримання підтвердженого або спростування таких причин відповідними компетентним органами, але не більше, ніж на 30 днів.

Разом з цим, лист № 61/2-070814/2 від 07.08.2014 не містить жодних обґрунтувань стосовно того, які саме причини та сумніви виникли у ТДВ "СК "Індіго" (а також, які саме правові обставини зумовили настання таких сумнівів), зокрема для того, щоб позивач міг не виконувати п. 8.4. договору страхування (який є істотною умовою договору страхування), а скористатися правом, передбаченим положеннями п. 7.3.5. договору страхування та відстрочити виплату страхового відшкодування на суттєвий строк у 30 днів.

В цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що невмотивоване рішення позивача про відстрочення виплати страхового відшкодування (яке було викладене у листі від 07.08.2014), зумовило здійснення критичної оцінки фактів і недоліків у правовідносинах між сторонами, з подальшим виникненням у відповідача оціночного судження про те, що ТДВ "СК "Індіго" ухиляється від виплати страхового відшкодування у встановлений договором строк (про що і було зазначено у спірному електронному листі). Будь-яких інших фактів або тверджень відповідача стосовно правовідносин між сторонами, спірний електронний лист не містить.

Доводи позивача про поширення вищезазначеної інформації невизначеному колу осіб (як юридичних, так і фізичних) спростовується матеріалами справи, оскільки зі змісту спірного електронного листа вбачається, що він був адресований лише комерційним банкам України (що також не заперечується апелянтом).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку саме позивач мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Разом з цим, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач вчинив дії щодо поширення негативної та недостовірної (в розумінні вищезазначених приписів законодавства) інформації стосовно ТДВ "СК "Індіго". Також апелянтом не було доведено причинно-наслідкового зв'язку між зазначеною ПАТ "КБ "Глобус" в електронному листі інформацією та будь-якими негативними наслідками, які настали для позивача (зокрема, завдання матеріальної або нематеріальної шкоди), що також унеможливлює задоволення позовних вимог в цій частині.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, обґрунтовано зазначивши при цьому, що оспорювана інформація не містить відомостей, виражених у формі твердження, що принижували б ділову репутацію позивача з точки зору законів, моралі та звичаїв і могли б бути об'єктом моральної оцінки членів суспільства; зазначені відповідачем відомості за ознакою відсутності у них фактичних даних є відтворенням власного суб'єктивного уявлення; висловлювання відповідача не є розповсюдженням недостовірних та дискредитуючих відомостей щодо позивача у формі твердження про спосіб ведення чи результати господарської (підприємницької) діяльності позивача, у тому числі про виконання ним договірних зобов'язань, якість товарів, що ним випускаються, або надання послуг позивачем, про рівень розвитку виробництва, - тобто відомостей, які можуть вплинути на зниження вартості нематеріальних активів позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем окрім наведеного не конкретизовано в прохальній частині позовних вимог, яку саме він просить зобов'язати відповідача спростувати інформацію, розповсюджену електронною поштою всім комерційним банкам України. Так, позивач просить спростувати інформацію, розповсюджену електронною поштою (без зазначення жодних реквізитів). Тоді як, електронний лист, на який посилалася сторона в тексті позовної заяви містить декілька інформаційних складових, зокрема про наявність між сторонами правочину, тощо.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

При цьому, у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 зазначено, що у резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. Резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно.

Разом з цим, на підставі позовних вимог ТДВ "СК "Індіго" неможливо ухвалити рішення, резолютивна частина якого відповідала би приписам законодавства (навіть у разі достатніх правових підстав для задоволення позову), оскільки у прохальній частині позову сторона не визначає яку саме інформацію вона вимагає спростувати, а також не конкретизує комерційні банки України, яким, на її думку, слід довести спростування відповідної інформації.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 у справі № 910/18746/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 у справі № 910/18746/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18746/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич