ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015 року Справа № 904/6150/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л, Іванов О.Г.,

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник, довіреність №б/н від 20.08.14

від відповідача: Українська Л.С. представник, довіреність №б/н від 01.01.15

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Місія-1" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014р. у справі №904/6150/14

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Місія-1", м.Дніпропетровськ

про стягнення 49934,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Місія-1" про стягнення з останнього на свою користь заборгованості у сумі 49934,74 грн., з яких: 47500,00 грн. - сума основного боргу, 2110,00 грн. - інфляційні витрати, 324,74 грн. - три проценти річних.

Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 26.11.2014р. позивач змінила розмір позовних вимог і просила стягнути з відповідача 50193,00 грн., з яких: 47500,00 грн. - основний борг, 2359,30 грн. - інфляційні, втрати та 333,70 грн. - три відсотки річних. Крім того, позивач просила стягнути на свою користь 1832,17 грн. судового збору та 5500,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Позов обґрунтовано тим, що в порушення умов договору на виготовлення та розміщення рекламно-інформаційних відеоматеріалів, укладеного сторонами за усною домовленістю, відповідач розрахувався за надані послуги частково.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014р. у справі №904/6150/14 (головуючий суддя: Петренко Н.Е., судді: Колісник І.І., Бєлік В.Г.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ТОВ "Місія-1" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованість за надані послуги у сумі 47500,00 грн., інфляційні втрати у сумі 2359,30 грн., три проценти річних у сумі 322,19 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1826,58 грн. і витрати на послуги адвоката в сумі 5500,00 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Мотивуючи рішення, місцевий господарський суд вказав, що матеріалами справи підтверджена заборгованість та інфляційні втрати відповідача за надані послуги, а сума трьох процентів річних підлягає задоволенню частково, у зв'язку з неправильним визначенням позивачем періоду нарахування без врахування п. 3.4. договору. При ухваленні рішення, суд керувався положеннями ст.ст. 205, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 625 Цивільного кодексу України ст.ст. 193, 218 Господарського кодексу України тощо.

ТОВ "Місія-1" (відповідач), не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014р. у справі №904/6150/14 повністю та стягнути з позивача на свою користь судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 913,29 грн.

В обґрунтування вимог у апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що в порушення норм процесуального права господарський суд не повідомляв товариство належним чином про дату і час судових засідань, чим порушив права відповідача передбачені ст. 22 ГПК України. Скаржник заперечує надання послуг позивачем у травні, червні 2014 року Відповідач вважає, що позивач самостійно без завдання та сценарного плану товариства розмістив відеоматеріали на телебаченні і запросив оплату, чим порушив матеріальні права відповідача. Не згоден відповідач і зі стягненням витрат на послуги адвоката, посилаючись на відсутність в матеріалах справи копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на представництво інтересів, виданий адвокатським об'єднанням. Оскільки правовий статус ОСОБА_2, як адвоката не підтверджений, оплату його послуг не можна кваліфікувати як оплату послуг адвокату. Витрати позивача на юридичні та консультаційні послуги не мають обов'язкового характеру, факт наявності цих витрат та розмір не знаходяться в необхідному зв'язку із заборгованістю.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 (позивач) просить залишити оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що твердження відповідача про неповідомлення його про розгляд справи є надуманим і спростовується доказами у справі, а саме: відповідними поштовими повідомленнями з відмітками про їх вручення, клопотаннями на ознайомлення з матеріалами справи та телеграмами. Не відповідають дійсності твердження відповідача про нібито 100% передплати, оскільки відповідно до п. 3.4. договору оплата здійснюється протягом 5-ти банківських днів після підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних послуг. Щодо посилання відповідача на те, що ним не замовлялись послуги на виготовлення та розміщення рекламно-інформаційних відеоматеріалів у травні-червні, позивач зазначає, що за умовами співпраці рекламно-інформаційні відеоматеріали виготовлялися позивачем щомісячно для розміщення протягом календарного місяця. При цьому у Торгівельному центрі "Приозерний", який був об'єктом цих рекламно-інформаційних відеоматеріалів, як і у всіх торгівельно-розважальних комплексах м.Дніпропетровська, заборонена фото- та відеозйомка без дозволу адміністрації. Спростовуються матеріалами справи і твердження відповідача про безпідставність стягнення витрат на послуги адвоката. В матеріалах справи є свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 17.09.2012р. на ім'я ОСОБА_2, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, договір про надання юридичних послуг №30/07/14-юр від 30.07.2014р., рахунок №3 від 29.07.2014р. на оплату послуг за договором, квитанція до прибуткового касового ордера №4 від 12.08.2014р, акт виконаних робіт №1 до договору про надання юридичних послуг та ордер до договору про надання юридичних послуг.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, що 02.11.2012р. між Дочірнім підприємством "Телерадіокомпанія "Стерх" Товариства з обмеженою відповідальністю "Природні інвестиції" (Телекомпанія) і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Замовник) за №st.121101.dog був укладений договір, на умовах якого Замовник доручив, а Телекомпанія прийняла на себе зобов'язання по розміщенню на 11 телевізійному каналі м.Дніпропетровська наданих Замовником рекламних матеріалів у вигляді телепрограми (Програма).

Найменування Програми, її хронометраж, періодичність, день і час виходу в ефір обумовлено в Додатках.

Відповідно до Додатку №1 до договору найменування Програми: "ІНФОРМАЦІЯ_1". Хронометраж: 20 хв., дні і час виходу - один прем'єрний показ: неділя в 11.20; сім повторів: середа в 22.20, неділя в 11.20. У зв'язку із змінами у сітці віщання час виходу Програми може варіюватися, але не більше 20 хвилин.

З п. 8.1. договору вбачається, що він вступив в силу з моменту його підписання і діяв до 31 грудня 2012р.

Додатком №2 до договору сторони виклали п. 8.1. договору у новій редакції і встановили, що він діє до 31 грудня 2013р.

10.11.2012р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Виконавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Місія-1" (Замовник) було укладено договір, за яким Виконавець за завданням і за рахунок Замовника зобов'язався виготовляти і розміщувати рекламно-інформаційні відеоматеріали на 11 телеканалі в програмі "Перевтілення" згідно Додатку №1 до цього договору.

Рекламно-інформаційний відеоматеріал розміщується щомісячно (на протязі 4 тижнів по 2 рази на тиждень) в програмі "ІНФОРМАЦІЯ_1", яка транслюється на 11 телеканалі (п. 1.2. договору).

Згідно п.3.1. договору розмір оплати за даним договором визначається щомісячно, з врахуванням вартості робіт, вказаної Додатку №1, а також обсягу виконаних послуг.

Пунктом 3.2. договору сторони домовились щомісячно здійснювати прийом-передачу наданих послуг шляхом підписання актів прийому-передачі наданих послуг.

Відповідно до пп. 3.3, 3.4. договору вартість надання послуг за один календарний місяць (4 тижня) складає 20000,00 грн. без ПДВ. Замовник сплачує послуги, виконані Виконавцем, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг.

Сторонами передбачено в п. 4.3., що за порушення строку оплати Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

За умовами п. 6.1. договір вступив в силу з дня його підписання сторонами і діяв до 31.12.2012р.

Посилаючись на продовження договірних відношень після закінчення терміну дії договору за усною домовленістю сторін позивач просив стягнути з відповідача оплату за надані послуги у квітні-червні 2014 року, яка була проведена останнім не у повному обсязі.

Відповідач продовження договірних відносин без укладання договору на новий строк в письмовій формі підтверджує, але заперечує надання послуг позивачем у травні і червні 2014 року.

Матеріали судової справи свідчать, що у квітні - червні 2014р в ефірі 11 телеканалу (ТРК "Стерх") продовжувала виходити програма "ІНФОРМАЦІЯ_1", що підтверджується ефірними довідками телерадіокомпанії №№ st140604let, st140605let, st140605let від 12.06.2014р. (а.с. 14-16).

На підтвердження виконання наданих послуг позивачем надано до суду копію акту виконаних послуг від 31.04.2014р. (а.с. 34) та копії актів наданих послуг від 31.05.2014р. та від 31.06.2014р. (а.с. 105-106). При цьому вбачається, що акт виконаних послуг від 31.04.2014р. на суму 20000,00 грн. був підписаний обома сторонами. В акті сторони зазначили, що послуги виконані у відповідності з вимогами Замовника, у повному обсязі та претензій один до одного не мають. Акти від 31.05.2014р. і 31.06.2014р. відповідачем підписані не були.

16.06.2014р. позивачем була направлена відповідачу претензія, в якій пропонувалось відповідачу сплатити заборгованість за актами виконаних послуг у квітні, травні і червні 2014 року на загальну суму 47500,00 грн. Відповідь на цю претензію позивачем отримана не була.

Причиною спору є питання наявності у відповідача зобов'язань зі сплати за надані позивачем послуги з виготовлення та розміщення рекламно-інформаційних відематеріалів за договором, дія якого на взаємні правовідносини сторін була подовжена сторонами в усній формі.

Відповідно до положень ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 174 Господарського кодексу України встановлює, що господарські зобов'язання можуть виникати: - безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; - з акту управління господарською діяльністю; - з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; - внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; - у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Норми ч.ч. 1 і 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, яка визначає форми правочину та способи їх волевиявлення, встановлює, що за волевиявленням сторін правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Дослідивши встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки після закінчення дії договору від 10.11.2012р. відповідач продовжував користуватися послугами позивача на умовах раніше укладеного договору, що підтверджується відповідними діями обох сторін, частково сплатив їх (по березень 2014 року включно), прийняв такі послуги у квітні 2014 року шляхом підписання відповідного акту та не зупиняв їх надання на травень та червень 2014 року, то, таким чином, відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача.

Відносно доводів апеляційної скарги відповідача, що виготовлення рекламно-інформаційних матеріалів було здійснено позивачем на власний розсуд без відповідного погодження із відповідачем, то вони спростовуються змістом самих рекламно-інформаційних матеріалів, які були досліджені судом апеляційної інстанції, та вказують на те, що вони є окремими випусками до телевізійної програми "ІНФОРМАЦІЯ_1", що місцем, де проводились зйомки цієї програми були, зокрема, приміщення Торгівельного центру "Приозерний" (кафе, торговий зал, магазини, дитячий розважальний центр, спортивний роликовий майданчик, боулінг-центр тощо), а метою їх виготовлення було розповсюдження інформації (реклами) про цей торгівельний заклад, тобто в інтересах відповідача. При цьому письмового затвердження між сторонами сценарних чи медіа-планів та відповідних кошторисів як під час дії строку письмового договору, так і в подальшому - не відбувалось.

Такі обставини вказують на застосування у відносинах сторін твердого кошторису, згідно з яким помісячна вартість послуг позивача складала 20000,00 грн., а оплата цих послуг мала бути здійснена, як і за умовами письмового договору, тобто на протязі 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі послуг.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначенням, наведеним у ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Зазначені зобов'язання відповідача є грошовими, тому за приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, під час здійснення позивачем на підставі вищевказаної норми закону нарахувань інфляційних втрат у розмірі 2359,30 грн. та 3% річних у розмірі 333,70 грн., ним неправильно визначено період нарахування, а саме оскільки, позивач здійснює нарахування інфляційних втрат та 3% річних тільки на послуги надані у квітні 2014 року, то враховуючи те, що акт підписаний сторонами останнім днем квітня 2014 року, тобто 30.04.2014р., з урахуванням 5 банківських днів (1, 2 травня - світкові дні; 3, 4 травня - вихідні дні; 5, 6, 7, 8 травня - це чотири банківських дня; 9 травня - святковий день; 10, 11 травня - вихідні дні, 12 травня - це п'ятий банківський день), нарахування інфляційних втрат та 3% річних повинно починатися з 13.05.2014р. Відтак за перерахунком суду першої інстанції, проведеного із використанням комп'ютерної інформаційно-пошукової програми "ЛІГА: ЗАКОН", за період з 13.05.2014р. по 24.11.2014р. інфляційні втрати підлягають задоволенню у розмірі заявленому позивачем, тобто у розмірі 2359,30 грн., а 3% річних у підлягають задоволенню у меншому розмірі - в сумі 322,19 грн.

Погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду і з висновком місцевого господарського суду, який встановив, що позивачем належним чином підтверджені понесені ним витрати на послуги адвоката, а тому обґрунтовано задовольнив вимоги в цій частині.

При цьому судова колегія встановила, що місцевий господарський суд помилково послався на Закон України "Про адвокатуру" від 19.12.1992р. №2887-XII, який втратив чинність згідно із Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012р. №5076-VI, та на роз'яснення Вищого Арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 04.03.1998р. №02-5/78, які також втратили чинність згідно з постановою пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7. Разом з тим, застосування вказаних положень не призвело до прийняття невірного рішення, оскільки не спростовує висновків місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині понесених позивачем витрат на послуги адвоката.

Доводи відповідача, що відповідно до положень ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат віднесено виключно оплату послуг адвоката, а не надання юридичних послуг, як це зазначено у договорі, що був укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, який представляв його інтереси у даній справі, відхиляються колегією суддів як помилкові, оскільки надані до матеріалів справи докази (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 17.09.2012р. на ім'я ОСОБА_2, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, договір про надання юридичних послуг №30/07/14-юр від 30.07.2014р., рахунок №3 від 29.07.2014р. на оплату послуг за договором, квитанція до прибуткового касового ордера №4 від 12.08.2014р, акт виконаних робіт №1 до договору про надання юридичних послуг та ордер до договору про надання юридичних послуг) свідчать, що надання юридичних послуг було здійснено особою - адвокатом, а тому такі послуги слід визнати послугами адвоката.

На підставі викладеного, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, яким надана вірна оцінка, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, і підстав для скасування або зміни цього рішення, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, немає. Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Місія-1" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014р. у справі №904/6150/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 04.03.2015р.

Головуючий суддя Подобєд І. М.

Суддя Величко Н. Л.

Суддя Іванов О. Г.