РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015Справа №910/3222/15-г
Суддя Отрош І.М., розглянувши матеріали справи

за позовомВсеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»
доДержавного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг»
провизнання недійсними додатків та додаткових угод до договору
Представники сторін:

від позивача: Ходаківський М.Д. - представник за довіреністю б/н від 12.11.2014;

від відповідача: Яцюк Н.В. - представник за довіреністю № 15 від 28.11.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» з вимогами до Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» про визнання недійсними: Додатку № 6 від 26.07.2006 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 (Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача), Додатку № 7 до договору (Зміни та доповнення до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 01.01.2007), Додаткової угоди № 177/ор від 01.12.2008 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 та Додаткової угоди № 4/дод від 01.01.2009 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на навмисне введення його в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо дійсного розміру тарифів на технічне обслуговування та експлуатаційні витрати, у зв'язку з чим, на думку позивача, вищевказані додатки та додаткові угоди до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 мають бути визнанні судом недійними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 порушено провадження у справі № 910/3222/15-г; розгляд справи призначено на 02.03.2015.

27.02.2015 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування позовної давності.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що за згодою сторін розмір витрат на технічне обслуговування та експлуатаційних витрат був визначений фіксованим платежем та відповідачем не доведено обставин, наявність яких є підставою для визнання спірних додатків та додаткових угод до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 02.03.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.03.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 02.03.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

25.07.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Всеукраїнською громадською організацією «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендар) укладено Договір оренди № 3393 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 111,20 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№ 2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Крона», вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 30.04.2006 449248 грн. 00 коп.; майно передається в оренду з метою розміщення громадської організації.

Згідно з п. 5.8 Договору оренди, орендар зобов'язується укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

26.07.2006 між Державним підприємством «Крона» (балансоутримувач) та Всеукраїнською громадською організацією «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендар) укладено Договір про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, відповідно до умов якого балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, загальною площею 111,20 кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим Договором.

Наказом Державного комітету лісового господарства України від 07.05.2007 № 162 перейменовано Державне підприємство «Крона» в Державне підприємство «Торговий дім «Крона».

Наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2008 № 284 перейменовано Державне підприємство «Торговий дім «Крона» в Державне підприємство «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг».

Відповідно до Статуту Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг», воно є новим найменуванням Державного підприємства «Торговий дім «Крона» згідно з наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2007 № 284 «Про перейменування Державного підприємства «Торговий дім «Крона» в Державне підприємство «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» та внесення змін до Статуту підприємства».

Згідно з п. 2.1.1 Договору, балансоутримувач будівлі зобов'язується забезпечити виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі і прибудинкової території, та створення необхідних житлових умов і здійснення господарської діяльності, у тому числі орендарю і його співробітникам згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями.

Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.3 Договору, балансоутримувач зобов'язується забезпечити надання орендарю комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами; інформування орендаря про зміни витрат на утримання будівлі і тарифу на послуги.

Згідно з п. 5.1 Договору, його укладено на строк дії договору оренди приміщення.

Зміни або доповнення до цього Договору допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надання на розгляд іншою стороною (п. 5.2 Договору).

Відповідно до п. 5.6 Договору, його чинність припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що додатки до нього є невід'ємною складовою його частиною.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Додатком № 6 від 26.07.2006 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 сторони визначили розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача та зазначили, що вартість технічного обслуговування становить 992 грн. 00 коп. на місяць, вартість експлуатаційних витрат становить 418 грн. 00 коп. на місяць, що разом становить 1410 грн. 00 коп. на місяць.

Додатком № 7 від 01.01.2007 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006, у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 1523 грн. 66 коп. за технічне обслуговування та 703 грн. 84 коп. за експлуатаційні витрати.

01.12.2008 Додатковою угодою № 177/ор про внесення змін до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006, у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 2232 грн. 22 коп. за технічне обслуговування та 1037 грн. 28 коп. за експлуатаційні витрати.

01.01.2009 Додатковою угодою № 4/дод про внесення змін до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006, у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 3817 грн. 10 коп. за технічне обслуговування та 1773 грн. 75 коп. за експлуатаційні витрати.

Позивач у позові пояснив суду, що ним був отриманий лист вих. № 134 від 23.10.2014 від народного депутата Володимира Яворівського щодо реальних витрат відповідача з утримання балансового майна - нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, разом з додатками, наданими Комунальним підприємством «Центральний Подільського району міста Києва», щодо реальних витрат відповідача з утримання вказаного балансового майна за період з березня 2008 року до грудня 2012 року.

На думку позивача, інформація, надана Комунальним підприємством «Центральний Подільського району міста Києва», свідчить про те, що розмір плати за технічне обслуговування та експлуатаційні витрати змінювався щомісяця і не відповідає даним (тарифам), погодженим сторонами у спірних додатках та додаткових угодах до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006.

Таку невідповідність позивач розцінює як навмисне введення його в оману, що є підставою для визнання Додатку № 6 до договору (Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача), Додатку № 7 до договору від 01.01.2007 (Зміни та доповнення до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю), Додаткової угоди № 177/ор від 01.12.2008 та Додаткової угоди № 4/дод від 01.01.2009 недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, зокрема, статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Таким чином, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін.

Обман може стосуватись тільки обставин, які мають істотне значення (стаття 229 Цивільного кодексу України), тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Суд зазначає, що позивачу необхідно довести: 1) факти (обставини), що не відповідають дійсності, але які є істотними для правочину; 2) їх наявність не відповідає волі сторони перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Однак, позивачем не доведено суду наявності обставин, існування яких є підставою для визнання спірних додатків та додаткових угод до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 недійсними.

Зокрема, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили як факт обману, так і наявність умислу в діях (бездіяльності) відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що сторони на власний розсуд погодили вартість відшкодування за технічне обслуговування та експлуатаційні витрати шляхом встановлення фіксованого розміру платежу в Додатку № 6 від 26.07.2006 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 (Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача), Додатку № 7 від 01.01.2007 до договору (Зміни та доповнення до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю), Додатковій угоді № 177/ор від 01.12.2008 та Додатковій угоді № 4/дод від 01.01.2009.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що фіксований розмір платежів за технічне обслуговування та експлуатаційні витрати є погодженим волевиявленням сторін і надані Комунальним підприємством «Центральний Подільського району міста Києва» розрахунки, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не є підставою для визнання спірних додатків та додаткових угод недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки не доводять факту обману.

Крім того, сторонами у Договорі про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 та оспорюваних додатках і додаткових угодах не визначено чіткий перелік послуг щодо технічного обслуговування та експлуатаційних витрат, які отримує позивач, та вартість яких він повинен відшкодовувати відповідачу.

Так само, не визначено вичерпний перелік виробників та виконавців таких послуг, з якими відповідач уклав договори, що, зокрема, вказує на те, що розрахунки, надані Комунальним підприємством «Центральний Подільського району міста Києва», не є достатнім доказом в підтвердження факту дійсного обсягу та вартості усіх житлово-комунальних послуг, які отримує позивач, та вартість яких він повинен відшкодовувати відповідачу.

Також, суд зазначає, що позивач не позбавлений був права, укладаючи чергову додаткову угоду про зміну тарифів на технічне обслуговування та експлуатаційні витрати, звернутись до відповідних виробників чи виконавців житлово-комунальних послуг з метою отримання інформації щодо тарифів на відповідні послуги.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Натомість, позивачем не доведено наявності підстав для визнання Додатку № 6 від 26.07.2006 до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 (Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача), Додатку № 7 від 01.01.2007 до договору (Зміни та доповнення до Договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю), Додаткової угоди № 177/ор від 01.12.2008 та Додаткової угоди № 4/дод від 01.01.2009 недійсними, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо поданої відповідачем 27.02.2015 заяви про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 10.03.2015

Суддя І.М. Отрош