РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015Справа №910/940/15-г
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс"

до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку"

про визнання недійсним кредитного договору № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року з моменту його укладання

Представники сторін:

від позивача: Лосіхін О.О. - представник за довіреністю № б/н від 05.02.2015 року;

від відповідача: Дяденко Н.В. - представник за довіреністю № 4 від 03.12.2014 року;

Бойко А.В. - представник за довіреністю № 3 від 03.12.2014 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" про визнання недійсним кредитного договору №MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року з моменту його укладання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Банк Розвитку" та товариством з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" укладено кредитний договір № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року.

Відповідно до абз. 2 п.п. 4.2.4. позичальник зобов'язується в період дії кредитного договору в строк до 26 грудня 2011 р. перевести та направляти не менш 90 % загально обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок банку.

Вказаний підпункт договору не давав змоги позивачеві отримувати прибутки від надходжень на рахунок, в тому числі перераховувати кошти на власні депозитні рахунки та отримувати прибуток.

П.п. 4.2.19 передбачає в тому числі компенсацію позивачем банку витрат на юридичні послуги, що по суті є санкціями які окладаються на позивача, в той час як у договорі відсутня будь-яка відповідальність відповідача. Також п. 6.5. договору містись аналогічні умови, не зазначаючи відповідальності банку.

Оскільки, кредитний договір з вищезазначених підстав не відповідає нормам чинного законодавства, позивач звернувся до суду про визнання кредитного договору № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.01.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 09.02.2015 року.

02.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав доповнення до позовної заяви.

09.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 09.02.2015 року з'явились представники сторін.

У судовому засіданні 09.02.2015 року судом оголошена перерва до 24.02.2015 року.

13.02.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав уточнення та доповнення до позовної заяви.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з пунктом 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи- об'єднання позовних вимог, чи- зміну предмета або підстав позову.

Як вбачається з поданого уточнення заяви та доповнення до позовної заяви позивач додав підстави позовних вимог, а тому дана заява приймається судом до розгляду.

В судове засідання 24.02.2015 року з'явились представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представники відповідача заперечували проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Банк Розвитку" та товариством з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" укладено кредитний договір № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до. П.1.1. договору банк надає право позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивач зазначає, що відповідно до абз. 2 п.п. 4.2.4 договору позичальник зобов'язується в період дії кредитного договору в строк до 26 грудня 2011 р. перевести та направляти не менш 90 % загально обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок банку. Вказаний підпункт договору не давав змоги позивачеві отримувати прибутки від надходжень на рахунок, в тому числі перераховувати кошти на власні депозитні рахунки та отримувати прибуток.

Вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки ні вказаним пунктом договору, ні текстом договору в цілому не забороняється та не обмежується розпорядження позивачем грошовими коштами на рахунку. Також договір не містить заборони розміщувати кошти з рахунку на депозитні рахунки на розсуд позивача.

Відповідно до доводів позивача п.п. 4.2.19 передбачає в тому числі компенсацію позивачем банку витрат на юридичні послуги, що по суті є санкціями які окладаються на позивача, в той час як у договорі відсутня будь-яка відповідальність відповідача. Також п. 6.5. договору містись аналогічні умови, не зазначаючи відповідальності банку.

Між тим, судом встановлено, що розділ 3 договору передбачає права та обов'язки банку.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Щодо посилання позивача на ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України та наголошення на недійсності договору з підстав сказаний у статті, суд зазначає, що зі змісту вказаної норми слідує, що необхідними умовами для визнання недійсним зобов'язання згідно з коментованою статтею є його укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність наміру хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Позивачем не надана належних та допустимих доказів що кредитний договір укладений з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявності наміру відповідача щодо настання відповідних наслідків. У вказаному договорі не передбачено односторонньої відмови від зобов'язання, що підтверджується п. 6.8. договору, відповідно до якого одностороння відмова від договору не допускається.

Також судом встановлено, що кредитний договір не є типовим договором або договором приєднання в розумінні чинного законодавства.

П. 2.9. договору встановлено черговість погашення заборгованості позичальника за цим договором. Цим же пунктом передбачено, що банк може змінити порядок погашення заборгованості на власний розсуд.

Таким чином, банк правомірно листом від 24.11.2014 року за вих. № Р.02/5174 змінив порядок погашення заборгованості.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений права обирати банк та найвигідніші для нього умови кредитування та договору.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання кредитного договору № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору № MKLNU2.11226.003 від 26.09.2011 року.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 05.03.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий