ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа № 908/4550/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ", м. Маріуполь, Донецька область (вх. № 863 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 30.12.14 у справі № 908/4550/14

за позовом Приватного акціонерного товариства "Виробниче об"єднання "СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР", м. Одеса

до Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ", м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення 43 848,97 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.12.2014р. по справі № 908/4550/14 (суддя Соловйов В.М.) позов задовольнити частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" на користь Приватного акціонерного товариства "Виробниче об'єднання "СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР" 29992 грн. 00 коп. основного боргу, 5 502 грн. 58 коп. пені, 5 029 грн. 65 коп. втрат від інфляції грошових коштів, 811 грн. 00 коп. - 3 % річних від простроченої суми та 1 722 грн. 31 коп. витрат на судовий збір. В частині стягнення 2 513 грн. 74 коп. пені в задоволенні позову відмовлено.

Відповідач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення господарського суду Запорізької області від 30.12.2014р. по справі № 908/4550/14 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 29992 грн. 00 коп. основного боргу, 5 502 грн. 58 коп. пені, 5 029 грн. 65 коп. втрат від інфляції грошових коштів, 811 грн. 00 коп. - 3 % річних від простроченої суми та в цій частині прийняти нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити. В іншій частині відповідач просить залишити рішення суду у даній справі без змін, а витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги віднести на позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.02.2015р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, а справу № 908/4550/14 призначено до розгляду на 24.02.2015р. о 15:00 год. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.).

Розпорядженням секретаря третьої судової палати Харківського апеляційного господарського суду В.І. Потапенка від 24.02.2015р., у зв'язку з відпусткою судді Істоміної О.А. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Тарасова І.В.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, позивач просить розглянути дану справу без участі його представника.

20.02.2015р. відповідач надіслав на адресу суду клопотання (вх. № 2860), в якому просить суд апеляційної інстанції продовжити строк розгляду апеляційної скарги та відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість його представника прийняти участь в даному судовому засіданні, в зв'язку із простоєм підприємства, проведенням антитерористичної операції в Донецькій області, порушенням залізничного сполучення між містом Маріуполем та містом Харків, а також в зв'язку з необхідністю надання додаткових доказів по справі для її повного та об'єктивного розгляду, з метою забезпечення рівності учасників судового процесу та реалізації принципу змагальності.

Згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські справи на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу.

У відповідності до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість відкладення розгляду справи за умови наведення обставин, які перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні, але можуть бути усунуті до наступного судового засідання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте наведені відповідачем обставини в даному випадку є такими, що не перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні 24.02.2015р. по суті.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в даному випадку неявка представника відповідача в засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, а справа може бути розглянута без участі представника Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ", м. Маріуполь, Донецька область за наявними у справі матеріалами і наведеними відповідачем в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, відповідачем суду не надано та будь-яким засобом зв'язку (поштою, електронною поштою, факсом, кур'єрською службою, тощо) на адресу суду не направлено, хоча відповідач мав на це достатньо часу.

Крім того, відповідач не був позбавлений права подати суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно з правилами, встановленими статтею 74-1 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на нижченаведене.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства, акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтовано встановлено господарським судом Запорізької області, 26.12.2012р. між Приватним акціонерним товариством "Виробниче об"єднання "СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР" ("Постачальник") та Публічним акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" ("Покупець") укладено договір № 134 ХК/ПСН-04862 зі змінами, внесеними протоколом розбіжностей від 01.02.2013р. та додатковою угодою № 1 від 25.12.2013р. (далі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору сторони обумовили, що Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити канати (далі - товар) у асортименті, кількості згідно специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною даного Договору.

Зміни асортименту, номенклатури, кількості товару оформлюється шляхом підписання уповноваженими представниками сторін додаткових специфікацій (пункт 1.2. Договору).

Специфікацією № 3 від 05.11.2013р., яка є додатком № 3 до Договору, сторони узгодили передачу товару, а саме: канат ф 13,5-Г-В-Н-Р-1770 ГОСТ 7668-80, у кількості 1 000 м., ціна за 1 м 9 620,00 грн. (без ПДВ), сума з ПДВ 11 544, 00 грн.; канат ф 31-Г-В-Н-Р-1170 ГОСТ 7667-80, у кількості 2 500 м., ціна за 1 м 92 500,00 грн., сума з ПДВ 111 000, 00 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач, виконуючи умови Договору, передав відповідачу на підставі накладної № 13810 від 29.11.2013р. товар - канати СВ 31,00 (Г) Марка (В) 7667-80, довжиною 2500 м. на загальну суму 111000,00 грн., а відповідач зазначений товар отримав, що підтверджується також довіреністю № 5417 від 22.11.2013р.

В матеріалах справи містяться докази часткової оплати вартості отриманого за спірним Договором товару на суму 81008,00 грн., а саме платіжне доручення № 578969 від 20.01.2014р. на суму 30000,00 грн. (з них 2936,00 грн. зараховано позивачем в сплату боргів минулих періодів, а 27 064, 00 грн. в рахунок оплати товару по Специфікації № 3 від 05.11.2013р.); платіжне доручення № 579270 від 22.01.2014р. на суму 5944, 00 грн.; платіжне доручення № 583071 від 18.03.2014р. на суму 5000,00 грн.; платіжне доручення № 584223 від 02.04.2014р. на суму 5000,00 грн.; платіжне доручення № 586141 від 24.04.2014р. на суму 10000,00 грн.; платіжне доручення № 587391 від 23.05.2014р. на суму 28000,00 грн. Залишок несплаченої суми вартості отриманого відповідачем товару складає 29992,00 грн.

Відповідач проти наявності боргу в сумі 29992,00 грн. протягом всього розгляду справи не заперечував, проте вважає, що строк оплати вартості товару в зазначеному розмірі ще не настав.

Враховуючи те, що доказів оплати отриманого відповідачем товару у повному обсязі за договором № 134 ХК/ПСН-04862 від 26.12.2012р. сторонами до матеріалів справи не надано, докази існування інших договірних правовідносин, окрім спірних, у справі не містяться, а строк виконання грошового зобов'язання для відповідача вже настав відповідно до вимог статті 692 Цивільного кодексу України, тому господарський суд дійшов висновку про те, що ПАТ "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" порушені договірні зобов'язання щодо повних та своєчасних розрахунків за спірним Договором, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 29992,00 грн. визнані судом обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів, оскільки господарський суд Запорізької області дослідивши матеріали справи, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості, всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, керуючись при цьому законом, оцінив надані сторонами докази та надав правильну правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав вимог учасників судового процесу, а тому підстави для скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь основного боргу в розмірі 29992,00 грн. - відсутні.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції виходить із наступного.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець ( постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк ( строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, специфікацією № 3 від 05.11.2013р., яка є додатком № 3 до Договору, сторони передбачили наступний порядок оплати товару, а саме: оплата Товару по даній специфікації буде здійснюватись у національній валюті України на поточний рахунок Постачальника у наступному порядку: 30 % авансовий платіж, 70 % по факту виготовлення. Після перерахування авансу в розмірі 30 % на розрахунковий рахунок Постачальника ціна перегляду не підлягає. У всьому іншому, що не оговорено даною специфікацією, діють умови договору № 134 ХК/ПСН-04862 від 26.12.2012р.

Матеріалами справи підтверджується, що поставка товару була здійснена позивачем без отримання авансового платежу, що передбачений Специфікацією № 3, однак відповідно до статті 531 Цивільного кодексу України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України у разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Частинами 1, 4 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Зважаючи на те, що поставка товару за Договором здійснювалась без попередньої оплати його вартості, а в матеріалах справи містяться докази часткових розрахунків між сторонами по Договору, колегія суддів вважає, що правові підстави для звільнення відповідача від обов'язку оплатити вартість цього товару у повному обсязі - відсутні.

Відповідно до пункту 4.2. Договору Постачальник зобов'язався разом із Товаром або не пізніше 36-ти годин з моменту відвантаження Товару надати оригінали наступних документів: товарно - транспортну накладну, рахунок, видаткову накладну, сертифікат або паспорт якості. Податкова накладна, яка повинна бути зареєстрована у єдиному реєстрі податкових накладних, повинна бути надана на протязі 20 днів з моменту її виписки.

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що при отриманні товару позивач не передав відповідачу сертифікат якості, технічний паспорт, рахунок, тобто повний пакет документів, визначений в пункті 4.2. Договору, чим порушив умови Договору та вимоги частини 2 статті 662 Цивільного кодексу України.

Проте вказані посилання колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються із наявними у справі доказовими матеріалами та нормами чинного законодавства, що в даному випадку регулюють правовідносини сторін.

Статтею 666 Цивільного кодексу України унормовані правові наслідки невиконання продавцем обов'язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, а саме: якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, а саме поставив відповідачеві товар на загальну суму 111000,00 грн., що підтверджується накладною на відвантаження готової продукції № 13810 від 29.11.2013р. та довіреністю № 5417 від 22.11.2013р. Відповідач даний товар згідно вказаних документів отримав без будь-яких зауважень щодо його кількості чи якості. Окрім цього, відповідач не встановлював строку для передання документів (сертифікату якості, технічного паспорту, рахунків) та не відмовлявся від спірного Договору, як то передбачено вищевказаною нормою.

Більше того, підписана відповідачем (Покупцем) накладна № 13810 від 29.11.2013р. є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", в даному випадку відповідає вимогам статті 9 цього Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, а тому є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Виходячи з правового аналізу даної норми права колегія суддів визначає, що оскільки договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з доводами заявника апеляційної скарги про те, що відповідно до умов Договору та додатку - специфікації № 3 до нього обов'язок відповідача (покупця) оплатити товар виникає у семиденний термін з моменту отримання вимоги на оплату поставленої продукції, з огляду на те, що строк виконання грошового зобов'язання, який випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою - статтею 692 Цивільного кодексу України та не може ставитись в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 6 Господарського процесуального кодексу України підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Частиною 1 статті 222 Господарського кодексу України також визначено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем доведено факт наявності заборгованості відповідача за товар, строк оплати якого вже настав згідно статті 692 Цивільного кодексу України, тому позовна вимога щодо стягнення основного боргу в сумі 29992,00 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 3 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Стаття 230 Господарського кодексу України встановлює, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.1. Договору передбачено, що у випадку порушення строків платежів або поставки, передбачених контрактом, сторона що допустила це, зобов'язується виплатити іншій стороні пеню у розмірі 0,5 % від вартості поставки за кожен день прострочення.

У відповідності до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений даним законом, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З приписів п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, якщо умовами договору, якщо сторони не визначили строк оплати товару, то передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, господарський суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 5502,58 грн. за несвоєчасну оплату поставленого товару є обґрунтованою і також підлягає задоволенню.

Проте, повторно розглянувши заявлені позивачем вимоги в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень щодо стягнення з відповідача 5502,58 грн. пені за період з 30.11.2013р. по 29.05.2014 р., колегія суддів дійшла висновку, що позивачем помилково включено в розрахунок цієї суми дні фактичної сплати відповідачем суми заборгованості, а господарським судом першої інстанції ці обставини не враховані, через що відповідачу надмірно нараховано суму пені в розмірі 44,40 грн.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт Закон 9.1.5" колегією суддів здійснено перевірку розрахунку пені за період з 30.11.2013р. по 29.05.2014 р.

З огляду на допущені позивачем помилки у розрахунку, і неприйняття цих обставин господарським судом до уваги, в даному випадку обґрунтованим слід вважати розмір вимог позивача в частині пред'явленої до стягнення суми пені - 5458,18 грн., через що в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2558,14 пені у позові повинно бути відмовлено.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку щодо зміни резолютивної частини рішення, яка стосується стягуваної суми пені, не зачіпаючи основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обов'язків сторін спору.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимог)' кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивачем заявлено до стягнення 5029,65 грн. втрат від інфляції грошових коштів та 811,00 3 % річних від простроченої суми.

Господарським судом першої інстанції обґрунтовано встановлено прострочення відповідачем грошового зобов'язання, перевірено правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум 3 % річних і інфляційних та зроблено правомірний висновок, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

Не приймаються колегією суддів до уваги доводи заявника апеляційної скарги про те, що господарськими судом не було надано належної правової оцінки фактичним обставинам, на які відповідач посилався у заяві від 19.12.2014р. № 523/1053 про надання відстрочки виконання рішення суду у справі № 908/4550/14 на 1 рік, оскільки рішення суду в цій частині мотивоване ненаданням відповідачем переконливих доказів щодо наявності винятковості обставин, які ускладнюють рішення або роблять його неможливим у визначений строк, а заборгованість відповідача виникла це у 2013 році, проте останній не здійснив жодних заходів щодо погашення заборгованості, вимога про стягнення якої є предметом даного позову.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем доводи в апеляційній скарзі про порушення судом норм матеріального та процесуального права щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті отриманого товару, інфляційних втрат, 3 % відсотків річних та пені нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги скаржника про скасування рішення задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, пунктом 4 статті 103, пунктом 3 статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ", м. Маріуполь, Донецька область задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 30.12.2014р. у справі № 908/4550/14 змінити.

Пункти 2 та 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" (87535, Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівників, 1, ідентифікаційний код 13504334) на користь Приватного акціонерного товариства "Виробниче об'єднання "СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, 16, ідентифікаційний код 26209430) 29 992 (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 00 коп. основного боргу, 5 458 (п'ять тисяч чотириста п'ятдесят вісім) грн. 18 коп. пені, 5 029 (п'ять тисяч двадцять дев'ять) грн. 65 коп. втрат від інфляції грошових коштів, 811 (вісімсот одинадцять) грн. 00 коп. - 3 % річних від простроченої суми та 1 722 (одну тисячу сімсот двадцять дві) грн. 31 коп. витрат на судовий збір.

3. В частині стягнення 2 558 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят вісім) грн. 14 коп. пені в задоволенні позову відмовити».

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 26.02.15р.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Тарасова І. В.