КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа№ 910/25518/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. (суддя Нечай О.В.) у справі № 910/25518/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова

компанія «ІНГО Україна»

до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна

страхова компанія «Оранта»

про стягнення коштів (22 728, 95 грн.)

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник): Гаркуша Г.В. (довіреність № 36 від 02.01.2015р.);

від відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» суми в розмірі 22 728, 95 грн..

Ухвалою суду від 23.01.2015р. порушено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» у якій, скаржник просив рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/25518/14 від 10.12.2014р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Із ухваленим рішенням суду апелянт не погоджується, оскільки судом під час розгляду справи було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи по суті.

Згідно доводів апеляційної скарги, твердження про те, що перебіг позовної давності починається від дня настання страхового випадку є помилковими, оскільки право подати регресний позов до суду у позивача виникло лише саме з моменту виконання ним основного зобов'язання, а саме після здійснення виплати страхового відшкодування.

В судове засідання не з'явились представники відповідача, однак враховуючи, що явка в судове засідання є правом сторін, а не їх обов'язком, не визнавалась судом обов'язковою для представників сторін, справа може розглядатись без їх участі, оскільки таке нез'явлення не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи пояснення представника позивача та його доводи викладені в апеляційній скарзі, судом відзначається про відсутність підстав для скасування судового рішення при врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не заперечується сторонами та встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, що на умовах укладеного 21.07.2009р. від імені ЗАТ АСК «ІНГО Україна», як страховиком та ТОВ «Ілта», як страхувальником, договору страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів оформленого полісом № 250590413 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 22 728, 95 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої застрахованому транспортному засобу Peugeot Bipper, державний номер АА 9456 НХ внаслідок ДТП, що сталась 23.06.2010р..

Довідкою від 24.06.2010р. про дорожньо-транспортну пригоду (аркуш справи 33) підтверджено настання ДТП 23.06.2010р. за участю автомобіля Peugeot Bipper, державний номер АА 9456 НХ, яким керував Пругло О.П., автомобіля ВАЗ, державний номер АІ 7976 ВС, під керуванням Романюк М.Ф. та автомобіля Опель, номерний знак АІ 6243 ВС яким керував Рой М.М..

ДТП сталася в результаті порушення водієм Рой Миколою Михайловичем п. 13.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення постановою Дарницького районного суду міста Києва від 16.07.2010р. справа № 3-6468/10.

Загальний розмір матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу Peugeot Bipper, державний номер АА 9456 НХ в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до звіту № 11 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, що складений суб'єктом оціночної діяльності - оцінювачем Дубогрієм Д.М. складає 24 359, 97 грн..

За страховим випадком - ДТП що сталась 23.06.2010р. за участю застрахованого автомобіля, згідно складеного страхового акту № 63667 від 17.04.2012р. по договору страхування визначено суму страхового відшкодування в загальному розмірі 22 728, 95 грн., виплата якого за договором страхування підтверджується платіжним дорученням № 3689 від 26.04.2012р..

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вина водія який керував автомобілем Опель, номерний знак АІ 6243 ВС підтверджується постановою Дарницького районного суду міста Києва від 16.07.2010р..

Транспортний засіб - автомобіль Опель, номерний знак АІ 6243 ВС, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача автомобілю Peugeot Bipper, державний номер АА 9456 НХ, взято на страхування ВАТ НАСК «Оранта» про що укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВЕ/1501402 (аркуш справи 30).

Відповідальність страховика, яким укладено з винною особою договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, визначена спеціальним законом.

Пунктом 36.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (в редакції закону на час врегулювання страхового випадку) передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Виходячи з наведених положень закону, відповідач, як страховик винної особи, має право здійснювати виплату страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу на користь особи, яка сплатила страхове відшкодування за договором майнового страхування (тобто за договором добровільного страхування), а позивач вправі вимагати здійснення такої виплати на свою користь, оскільки сплатив страхове відшкодування потерпілому на умовах укладеного договору добровільного страхування.

Таким чином, у п. 36.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» прямо передбачено, що на користь осіб, які сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (позивач у даній справі) здійснюється виплата саме страхового відшкодування в розумінні положень зазначеного закону.

Відповідач у справі є страховиком з яким укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, його відповідальність регламентована положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та обмежується укладеним договором страхування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ВАТ НАСК «Оранта» суми коштів сплачених позивачем своєму страхувальнику, який є потерпілим у ДТП 23.06.2010р., суд першої інстанції виходив з того, що про застосування строку позовної давності було заявлено відповідачем під час розгляду справи (відзив, аркуш справи 79-80), а з моменту настання страхового випадку щодо якого розглянуто позов, на час звернення позивача до суду вже пройшов строк позовної давності три роки.

Рішення суду першої інстанції про відмову в позові обґрунтоване посиланнями на відповідну правову позицію щодо застосування частини шостої статті 261 та частини першої статті 1191 ЦК України, яка викладена у постанові Верховного Суду України № 6-112цс13 від 25.12.2013р..

При цьому, судом враховуються доводи апелянта щодо розбіжності вирішення спорів даної категорії у загальних та господарських судах, однак у прийнятій постанові від 25.12.2013р. (№ 6-112цс13) на яку посилався суд першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі, судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України вирішувались питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме: частини шостої статті 261 та частини першої статті 1191 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу неоднакового застосування Верховному Суду України були надані як постанови Вищого господарського суду України від 08.11.2011р., від 21.12.2011р., від 25.10.2011р., від 10.05.2012р., від 25.06.2012р., так і ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013р..

Відповідно до висновків викладених Верховним Судом України у постанові від 25.12.2013р. (№ 6-112цс13):

- відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом;

- такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування», згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки;

- за цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності;

- у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку;

- у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат та у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки;

- за таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин статей 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не частини шостої статті 261, статті 1191 ЦК України, на які посилається заявник, оскільки стаття 1191 ЦК України застосовується до деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК України - до договірних, що мають місце у справі, яка переглядається.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає наведеним висновкам та прийняте при встановленні під час розгляду даної справи обставин, що у спірному зобов'язанні відбулася зміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки; при цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Посилання апелянта на необхідність застосування положень ч. 6 ст. 261 ЦК України, якими передбачено початок перебігу позовної давності за регресними зобов'язаннями від дня виконання основного зобов'язання, відповідно до викладеної правової позиції Верховного Суду України у постановах від 07.08.2012р. № 3-31гс12 у справі 12/207, від 27.03.2012р. № 3-20гс12 у справі № 58/168 не свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у вирішенні даної справи виходячи з наступного.

У зазначених постановах Верховний Суд України, виходив із обставин, що відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування), якою передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов, позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Натомість, позов у даній справі не є регресним позовом в розумінні положень ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказана стаття регулює набуття страховиком права подати регресний позов у чітко визначених випадках до вказаних у статті осіб (до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду - п. 38.1.1; до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини - 38.1.2; до особи, яка заподіяла шкоду навмисно - 38.1.3).

Страховиком у зазначеному законі, відповідно до наведених у ст. 1 визначень є страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано право регресу, яке отримується страховиком за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування», і таким у даному спорі є відповідач, а не позивач.

Тобто, положення ст. 38 Закону застосовуються саме у випадку, коли страховою компанією здійснено виплату страхового відшкодування на умовах обов'язкового страхування, що регулюються положеннями закону, і в свою чергу вказані положення статті не застосовуються у спірних правовідносинах, що виникли при виплаті страховою компанією-позивачем страхового відшкодування на умовах добровільного майнового страхування.

Позивач у даній справі не здійснював виплату страхового відшкодування на умовах Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відповідач не є особою, до якої в порядку ст. 38 закону можливим є пред'явлення регресного позову.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» та скасування рішення Господарського суду м. Києва від 10.12.2014 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі № 910/25518/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/25518/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала