РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015Справа №910/1780/15-г

За позовом Відділу освіти Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглер»

про стягнення 110 800,00 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Берташ О.С. - представник за довіреністю № 01-28/219 від 12.02.2015

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 25.02.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Відділу освіти Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглер» про стягнення 110 800,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначає, що між сторонами було укладено договір на поставку товару № 207-ВТ від 08.07.2013 р. на підставі якого відповідач зобов'язався поставити позивачу машини обчислювальні, частини та приладдя до них (персональні комп'ютери учня та учителя з підключенням до локальної мережі і необхідним програмним забезпеченням, а позивач - прийняти та оплатити. Як зазначає, позивач в 2013 році відповідачем було поставлено частину товару (10 комп'ютерів) на суму 47 000,00 грн. у зв'язку з проблеми, які виникли під час фінансування виплати через держказначейство сторонами було вирішено до часу оплати першої частини поставки на решту товарів укласти договір відповідального зберігання майна від 13.12.2013 р., на суму 352 800,00 грн. За умовами договору зберігання депонент (позивач) передав на відповідальне зберігання виконавцю (відповідачу) майно відповідно до актів прийому-передачі зі строком зберігання з 13.12.2013 по 13.12.2014 р. В подальшому, 27.05.2014 р. відділом освіти було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 352 800,00 грн. Проте відповідачем в порушення умов договору зберігання, майно так і не було повернуто. Позивачем направлялася вимога на адресу відповідача щодо повернення майна, до 29.07.2014. Відповідачем надано відповідь на вказану претензію щодо неможливості поставити товар до вказаного терміну через ситуацію, що зумовлена звільненням співробітників, які задіяні в процесі поставки. 04.08.2014 р. позивач направив відповідачу претензію з вимогою поставити товар на суму 305 800,00 грн (352 800,00 грн. - 47 000,00 грн.) до 15.08.2014 р.. а у разі не поставки товару повернути грошові кошти. Протягом серпня-вересня 2014 р. відповідачем було повернуто грошові кошти на суму 195 000,00 грн. у зв'язку з чим у відповідача виник борг перед позивачем на суму 110 800,00 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.02.2015 за вказаною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/1780/15-г та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 25.02.2015.

У судове засідання 25.02.2015 з'явився представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання 25.02.2015 відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив вдруге, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 168. Клопотання про відкладення від відповідача не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

08 липня 2003 року між Відділом освіти Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області (надалі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енглер» (надалі - учасник, відповідач) було укладено договір № 207-ВТ поставки товарів (надалі - договір поставки), відповідно до умов якого учасник зобов'язався до 20.08.2013 року поставити замовникові у загальноосвітні навчальні заклади Рокитинівського району згідно завдання машини обчислювальні, частини та приладдя до них (персональні комп'ютери учня та учителя з підключенням до локальної мережі і необхідним програмним забезпеченням, а замовник - прийняти та оплатити такі товари.

Відповідно до п. 2.3. договору поставки загальна сума цього договору складає 399 800,00 грн.

Згідно з п. 4.1. договору поставки. учасник взяв на себе зобов'язання здійснити поставку товару замовнику до 20 серпня 2013 року.

Приймання-передача товару по кількості, проводиться учасником відповідно до товаросупровідних документів (накладних), по якості - відповідно до документів, що засвідчують його якість (п. 5.1. договору поставки).

На виконання вимог договору поставки відповідачем частково виконано зобов'язання та поставлено товар у кількості 10 комп'ютерів на загальну суму 47 000,00 грн, що підтверджується накладною № КИР-300248 від 14.08.2014 р.

Як свідчать матеріали справи 13 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір № 7 відповідального зберігання, за яким позивач як депонент передав, а відповідач як виконавець прийняв на відповідальне зберігання майно відповідно до актів прийому-передачі, які є невід'ємною частиною цього договору, зі строком зберігання з 13.12.2013 р. по 13.12.2014 р.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2013 сторонами підписано та скріплено печатками акт прийому-передачі до договору відповідального зберігання, відповідно до якого депонент передав, а виконавець прийняв на відповідальне зберігання товар, придбаний депонентом у виконавця у кількості 73 комп'ютера на загальну суму 352 800,00 грн.

Відповідно до п. 2.1.3 договору № 7 відповідального зберігання від 13.12.2013 виконавець зобов'язався повернути майно депоненту по першій вимозі в 3-денний термін.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти за товар згідно договору поставки на суму 352 800,00 грн, згідно з платіжним дорученням № 2 від 23.04.2014 р. (завірена копія платіжного доручення міститься в матеріалах справи) та направлено листа на адресу відповідача щодо повернення майна (комп'ютерів) придбаних за договором поставки та переданих на відповідальне зберігання за договором № 7 від 13.12.2013, до 29.07.2014.

Відповідачем в свою чергу надано відповідь на вимогу щодо неможливості поставити товар до вказаного терміну через ситуацію, що зумовлена звільненням співробітників, які задіяні в процесі поставки.

04.08.2014 р. позивач направив відповідачу претензію з вимогою поставити товар на суму 305 800,00 грн (352 800,00 грн. - 47 000,00 грн.) до 15.08.2014 р., а у разі не поставки товару повернути грошові кошти на вказаний у претензії рахунок.

Як свідчать матеріали справи протягом серпня-вересня 2014 р. відповідачем було повернуто грошові кошти на суму 195 000,00 грн (копії платіжних доручень містяться в матеріалах справи), у зв'язку з чим у відповідача виник борг перед позивачем на суму 110 800,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору поставки товарів від 08.07.2013 № 207-ВТ та договору відповідального зберігання від 13.12.2013 № 7, між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки, між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти за товар згідно договору поставки на суму 352 800,00 грн, згідно з платіжним дорученням № 2 від 23.04.2014 р. (завірена копія платіжного доручення міститься в матеріалах справи) та направлено листа на адресу відповідача щодо повернення майна (комп'ютерів) придбаних за договором поставки та переданих на відповідальне зберігання за договором № 7 від 13.12.2013, до 29.07.2014.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1.3 договору № 7 відповідального зберігання від 13.12.2013 виконавець зобов'язався повернути майно депоненту по першій вимозі в 3-денний термін.

Як свідчать матеріали справи відповідачем було поставлений товар на загальну суму 47 000,00 грн та не переданий позивачу товар на суму 305 800,00 грн у зазначений термін.

З метою досудового врегулювання спору позивачем направлялася на адресу відповідача претензія з вимогою поставити товар на суму 305 800,00 грн (352 800,00 грн. - 47 000,00 грн.) до 15.08.2014 р., а у разі не поставки товару повернути грошові кошти на вказаний у претензії рахунок.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем повернуто позивачу частково грошові кошти на суму 195 000,00 грн, а відтак у відповідача існує борг перед позивачем у сумі 110 800,00 грн (305 800,00 грн - 195 000,00 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Враховуючи той факт, що відповідач не здійснив поставку товару і отриману від позивача оплату в сумі 110 800,00 грн. не повернув, суд, вважає що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 110 800,00 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання за договором виконав своєчасно та в повному обсязі. Проте, відповідач не надав суду доказів виконання договірних зобов'язань та доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю«Енглер» (03039, м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 119, адміністративний корпус літ. А, 2-й поверх, офіс 2; ідентифікаційний код 33397207) на користь Відділу освіти Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області (34200, Рівненська обл., Рокитнівський район, селище міського типу Рокитне, вул. Незалежності, буд. 13; ідентифікаційний код 02145895) 110 800 (сто десять тисяч вісімсот) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 216 (дві тисячі двісті шістнадцять) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.02.2015 року

Суддя Пукшин Л.Г.