КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 910/23947/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Сидоренко Ю.А. - дов. №10/00-22 від 21.01.2015

від відповідача: Падалюк В.М. - дов. №13/11 від 13.11.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства „Знахідка"

на рішення господарського суду міста Києва

від 12.01.2015 (суддя Марченко О.В.)

у справі №910/23947/14

за позовом Публічного акціонерного товариства „Банк Форум" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства „Банк Форум" Соловйової Наталії Анатоліївни

до Приватного підприємства „Знахідка"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_5

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Банк Форум" (надалі - банк, позивач, ПАТ „Банк Форум") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства „Банк Форум" Соловйової Наталії Анатоліївни про стягнення з Приватного підприємства „Знахідка" (далі - відповідач, ПП „Знахідка") 749292,55 грн. заборгованості із повернення кредитних коштів, 31007,40 грн. заборгованості за нарахованими процентами та 11003,18 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі №910/23947/14 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі №910/23947/14 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки порука за договором від 08.10.2007 на думку відповідача є припиненою в силу положень п. 4.1 вказаного договору, оскільки позивач жодного разу не повідомив поручителя про систематичне порушення (починаючи з лютого 2008 року) зобов'язань боржником.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін.

Третя особа у судове засідання 03.03.2015 не з'явилася, поважних причин неявки суду не повідомила, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

08.10.2007 між Акціонерним комерційним банком „Форум", правонаступником якого є позивач, як кредитором, та ОСОБА_5, як позичальником, укладено Кредитний договір №0353/07/01-Z, відповідно до розділу 1 якого банк надає позичальнику кредит для споживчих цілей у сумі 150000 доларів США; кредитні кошти надаються строком до 08.10.2017; за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13 (тринадцять) процентів річних.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в сумі не менше 1250 доларів США.

Проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту щомісячно не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами (пункт 2.7 кредитного договору).

Положеннями підпункту 3.2.2 пункту 3.2 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов'язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов'язань.

Підпункт 3.3.8 пункту 3.3 кредитного договору передбачений обов'язок позичальника достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на письмову вимогу банку у випадках, передбачених кредитним договором та договором/ми застави, укладеним/и із позичальником (майновим поручителем), зокрема: у випадку порушення справи про банкрутство майнового поручителя; якщо майно, що надане банку в заставу, позичальником чи майновим поручителем не застраховане на користь банку (не продовжено дію договору/ів страхування); при наявності виконавчих документів, рішень суду, будь-яких інших органів, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за цим договором та інше.

Згідно п. 7.3 кредитного договору, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

У подальшому 29.06.2011 між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору (надалі - додаткова угода №1 до кредитного договору), за умовами якої сторони домовилися змінити валюту зобов'язання за кредитним договором з долара США на українську гривню за курсом Міжбанківського валютного ринку 7,997 (сім цілих дев'ятсот дев'яносто сім тисячних) гривень за 1 долар США. Залишок кредиту після зміни валюти зобов'язання становить 857088,71 грн. (пункт 1 додаткової угоди №1 до кредитного договору);

Пункт 3 додаткової угоди №1 до кредитного договору сторони погодили, що кредитні кошти надаються строком по 08.10.2032. За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14 (чотирнадцять) процентів річних.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди №1 до кредитного договору забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є: договір іпотеки від 08.10.2007 нежилих приміщень (в літ.А), які знаходяться за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 та належать ПП „Знахідка"; договір поруки від 08.10.2007 укладений з ПП „Знахідка".

Так, 08.10.2007 між банком (кредитор) та ПП „Знахідка" (поручитель) укладено договір поруки, за умовами п. 1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором №0353/07/01-Z від 08.10.2007 у повному обсязі.

Вказані зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких умов, крім передбачених договором поруки, не потребують (пункт 1.2 договору поруки).

Пунктом 2.1 договору поруки визначено, що поручитель зобов'язується у разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти за кредитом, відсотки за прострочену позику (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

Поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та всім своїм майном (пункт 2.2 договору поруки);

Пункт 2.3 договору поруки передбачено обов'язок кредитора письмово повідомити поручителя про невиконання боржником своїх зобов'язань.

Після виконання зобов'язань перед кредитором поручитель має право регресної вимоги до боржника (пункт 2.5 договору поруки).

Згідно п. 3.1 договору поруки у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором та договором поруки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Положеннями пунктів 3.7 та 4.1 договору поруки визначено, що договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами; порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором; якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3.4 договору поруки при внесенні змін у кредитний договір і його пролонгації обставини, що з нього виникають, розповсюджуються на поручителя

Так, 29.06.2011 між банком і ПП „Знахідка" укладено додатковий договір №1 до договору поруки (надалі - додатковий договір №1) відповідно до пункту 1 якого пункт 1.1 договору поруки викладено в такій редакції: поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором, який був укладений між кредитором і боржником, додаткової угоди №1 до кредитного договору та додаткових угод, які можуть бути укладені в майбутньому, у повному обсязі, за умовами якого боржник зобов'язаний повернути кредиторові кредитні кошти у сумі 857088,71 грн., з кінцевим терміном повернення 08.10.2032, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 14% (чотирнадцять) процентів річних і можливі неустойки та інші платежі у розмірах та у випадках, передбачених кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Приписами частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною другою вищевказаної статті встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач передав третій особі кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки №244382 від 08.10.2007 на суму 150000,00 доларів США, що еквівалентно 757500,00 грн.

У ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що починаючи з лютого 2008 року ОСОБА_5 порушував умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим станом на 21.05.2014 прострочена заборгованість третьої особи перед банком за основною сумою кредиту за кредитним договором становить 8928,84 грн. та зі сплати процентів - 23602,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав третій особі вимогу №2466/1131 від 23.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань щодо повного погашення кредиту та сплати процентів відповідно до підпункту 3.2.2 пункту 3.2 і підпункту 3.3.8 пункту 3.3 кредитного договору. Зазначена вимога була отримана ОСОБА_5 04.06.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, як встановлено місцевим господарським судом, третя особа відповіді на вимогу не надала, суму заборгованості в добровільному порядку не сплатила, внаслідок чого ОСОБА_5 має перед банком заборгованість, яка включає в себе: 749292,55 грн. заборгованості за кредитом; 31007,40 грн. заборгованості зі сплати процентів за користуванням кредитом; 11003,18 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, банк також надіслав відповідачу вимогу №2467/1131 від 23.05.2014 про дострокове виконання зобов'язань щодо повного погашення кредиту та сплати процентів, відповідно до підпункту 3.2.2 пункту 3.2 і підпункту 3.3.8 пункту 3.3 кредитного договору, яка була отримана ПП „Знахідка" 29.05.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, відповідач відповіді на вимогу не надав, суму заборгованості в добровільному порядку не сплатив.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказував на те, що ОСОБА_5 систематично порушував умови пунктів 2.3 та 2.7 кредитного договору починаючи з лютого 2008 року, а тому порука в силу положень п. 4.1 договору поруки від 08.10.2007 припинилася у лютому 2009 року, тобто через рік після того як позичальник вперше порушив зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин, на думку відповідача позовні вимоги до ПП „Знахідка" як поручителя за договором поруки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач звернувся до ПП „Знахідка" із вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором лише у 2014 році, тобто після спливу одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором.

Зазначені доводи відповідача також знайшли своє відображення у апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги обґрунтовано спростовані місцевим господарським судом з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 № 6-106цс14.

Частиною першою статті 111-28 ГПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Виходячи із матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що банк скористався правом вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором та пред'явив ОСОБА_5 вимогу (від 23.05.2014 № 2466/1131). Оскільки зобов'язання за кредитним договором забезпечується порукою за договором поруки, то позивач надіслав вимогу (від 23.05.2014 № 2468/1131) щодо дострокового погашення заборгованості ПП „Знахідка", яке є поручителем та солідарно відповідає за невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для припинення поруки відповідно до пункту 4.1 договору поруки та частини четвертої статті 559 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що порука припинилася у лютому 2009 року також спростовуються фактом укладення між банком та поручителем додаткового договору №1 до договору поруки, яке відбулося 29.06.2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи щодо невиконання третьою особою умов кредитного договору, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача, як поручителя ОСОБА_5 за договором поруки від 08.10.2007 року, заборгованості із повернення кредитних коштів у сумі 749292,55 грн. та заборгованості зі сплати процентів за користуванням кредитом у сумі 31007,40 грн., згідно розрахунку позивача, який колегія суддів вважає обґрунтованим.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на підставі пункту 4.1 кредитного договору та статті 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню у сумі 11003,18 грн., яка обчислена виходячи із розміру подвійної облікової ставки НБУ.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач та третя особа не надали суду доказів, які б спростовували доводи позивача в тому числі і щодо розміру заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із повернення кредитних коштів у сумі 749292,55 грн., заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 31007,40 грн. та 11003,18 грн. пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства „Знахідка" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі №910/23947/14 має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства „Знахідка" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі №910/23947/14 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23947/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя М.М. Новіков

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк