ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа № 908/4865/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Потапенко В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупі О.О.

за участю представників:

позивача - Яновича М.Ю., довіреність від 23.02.2015 р., довіреність № 14-182 від 15.07.2014 р.;

відповідача - не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 713 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року у справі № 908/4865/14

за позовом Товариства з обмежною відповідальністю "ТД ИРБИС", м. Харків

до Приватного акціонерного товариства "АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ", м. Маріуполь Донецької області

про стягнення 177 894,09 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД ИРБИС" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ" про стягнення з останнього 177894,09 грн., в тому числі: 144 632,56 грн. основного боргу за договором поставки від 04.02.2013 р. № 96 та нарахованих на цей борг за період прострочення його сплати з 18.10.2013 р. по 10.11.2014 р. 4624,28 грн. 3% річних і 28637,25 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року у справі № 908/4865/14 (суддя Корсун В.Л.) позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача стягнуто 137 911,24 грн. основного боргу, 4 409,38 грн. 3% річних та 28 637,15 грн. інфляційних.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився та подав на нього до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що господарським судом першої інстанції не були встановлені фактичні обставини щодо виконання з боку позивача передбаченого статтею 662 Цивільного кодексу України та пунктом 4.2. договору поставки від 04.02.2013 р. № 96 обов'язку з передачі комплекту документів, що стосуються товару.

Апелянт зазначає, що не встановлення вказаних обставин призвело до порушенням майнових інтересів відповідача та стягнення з нього грошових коштів без надання правової оцінки іншим доводам відповідача.

Також відповідач вказує на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про надання відстрочки виконання рішення суду, пославшись на те, що тяжке фінансове становище відповідача не є винятковими обставинами, що унеможливлюють виконання рішення суду, а отже і не може бути підставою для відстрочки його виконання.

Відповідач зазначає, що вказаний висновок суду, в порушення вимог статті 43 ГПК України, зроблено без врахування обставин справи в їх сукупності, які свідчать про те, що тяжке фінансове становище відповідача викликане за обставин, які мають винятковий характер, оскільки знаходяться поза впливом та волею відповідача, зокрема проведення антитерористичної операції в районі місцезнаходження відповідача, наявність бюджетної заборгованості, для повернення якої відповідач здійснив всі залежні від нього заходи,які не призвели до позитивного результату.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує зокрема на безпідставність доводів відповідача щодо невиконання позивачем свого обов'язку з передачі разом із поставленим товаром передбаченого договором комплекту документів,оскільки у підписаних сторонами видаткових накладних зазначено про отримання відповідачем разом із товаром всіх товаросупровідних документів.

Також вказує на безпідставність доводів відповідача про наявність підстав для задоволення його клопотання про відстрочку виконання рішення суду, оскільки відповідач на підтвердження свого скрутного становища не надав інформації щодо рахунків, відкритих ним у банківських установах та довідок щодо відсутності на його рахунках грошових коштів, відсутності у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення, документів бухгалтерської (фінансової) звітності за останні два роки та останній звітний період.

Відповідач представника для участі в судове засідання не направив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість прибуття його представників , у зв'язку із встановленим режимом простою підприємства.

Колегія суддів відхиляє зазначене клопотання, оскільки відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-третьою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матералів справи, та встановлено господарським судом першої інстанції, 04.02.13 між ТОВ "ТД ИРБИС" (Постачальник) та ПрАТ "АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ" (Покупець) укладено договір № 96АЭСсн, за умовами якого (п. 1.1. договору) Постачальник зобов'язався поставити, а Покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості згідно специфікаціції № 1 (Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 5.1. договору, поставка партії товару здійснюється протягом одного тижня з моменту отримання заявки Покупця.

Цей договір вступає в силу з моменту укладення його обома сторонами та діє до 31.12.14 (п. 12.1. договору).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов спірного договору від 04.02.13, ТОВ "ТД ИРБИС" поставлено відповідачу товар - підшипник NU 1080 МСЗ у кількості 2-х штук загальною вартістю 158 160 грн.

Факт здійснення поставки товару відповідачу на вказану вище суму підтверджується наявними в матеріалах цієї справи належним чином засвідченими доказами, а саме: видатковою накладною від 25.03.13 № Ю-018577 на суму 158 160 грн., довіреністю від 25.03.13 № 1095, виданою ПрАТ "АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ" уповноваженому представнику на отримання від ТОВ "ТД ИРБИС" товарно-матеріальних цінностей за договором від 04.02.13 № 96АЭСсн та виставленим позивачем на оплату відповідачу рахунком від 12.02.13 № СчЮ-013900.

Колегія суддів зазначає, що підписана покупцем видаткова накладна є первинними обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", так як відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, а тому відповідно до статті 1 цього Закону є документом, що фіксує факт здійснення господарської операції з поставки товару, в тому числі і дату поставки.

Частиною 2 статті 662 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок продавця одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт,сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору та актів цивільного законодавства.

За умовами п. 4.2. договору Постачальник зобов'язаний надати Покупцю до початку приймання товару (партії товару), але не пізніше 36-ти годин з моменту відвантаження оригінали наступних документів

товаротранспортну накладну або декларацію зі служби доставки;

- сертифікат або паспорт якості виробника - 1 екземпляр на партію товару;

- оригінал рахунку-фактури - 1 екземпляр на партію товару;

- видаткову накладну;

- податкову накладну.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невиконання позивачем обов'язку із надання покупцю разом із поставленим за договором товаром зазначених документів, оскільки у наведеній вище видатковій накладній зазначено, що ії підписанням покупець підтверджує факт отримання всіх супроводжувальних документів на товар, в тому числі рахунків та податкової накладної.

Окрім цього в пункті 3.6 Договору сторони узгодили, що прийомка продукції за якістю здійснюється у відповідності з Інструкцією про прийомку продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П-7, проте в матеріалах справи відсутній складений у відповідності до п. 14 цієї Інструкції акт про фактичну якість і комплектність продукції , який складається в разі відсутності супроводжувальних документів та документів, що засвідчують якість та комплектність продукції із зазначенням того, які документи відсутні.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 7.1. договору, оплата здійснюється в національній валюті України протягом 15 календарних днів з моменту поставки товару.

Як було наведено вище, датою поставки продукції за договором є дата наведеної вище видаткової накладної, а тому граничний строк виконання обов'язку відповідача з оплати поставленого товару -09.04.2013 р., а першим днем прострочки є 10.04.2013 р.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, відповідач взятих на себе договірних зобов'язань щодо оплати поставленого за договором товару належним чином не виконав, оплату за прийнятий товар здійснив лише частково, чим порушив умов договору.

Так, позивач в ході розгляду цієї справи зазначав, що відповідачем частково оплачена сума основного боргу в розмірі 12 278,49 грн., що підтверджується банківськими виписками, а саме: від 23.07.13 в сумі 5000 грн., від 27.08.13 в сумі 2000 грн., від 13.09.13 в сумі 2000 грн., від 18.09.13 в сумі 2000 грн. та від 18.10.13 в сумі 2000 грн.

Із пояснень позивача вбачається, що із суми в розмірі 5000 грн., перерахованої за банківською випискою від 23.07.13, позивачем зараховано в оплату за договором від 04.02.13 лише суму в розмірі 4 278,49 грн.

Разом з тим, розглянувши наявну в матеріалах цієї справи банківську виписку від 23.07.13 судом першої інстанції правильно встановлено, що в якості підстави перерахування коштів в сумі 5000 грн. на рахунок позивача відповідачем був зазначений договір від 04.02.13 № 96АЭСсн., тобто, договір, за яким позивачем заявлені вимоги у цій справі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно визнав безпідставним зарахування позивачем в оплату суми основного боргу за договором від 04.02.13 № 96АЭСсн за банківською випискою від 23.07.13 лише суми 4 278,49 грн., а не суми в розмірі 5000 грн.

В той же час, відповідач додав до матеріалів цієї справи платіжні доручення (від 13.09.13 № 13739 в сумі 2000 грн., від 18.09.13 № 13931 в сумі 2000 грн., від 23.07.13 № 11578 в сумі 5000 грн., від 27.08.13 № 13074 в сумі 2000 грн., від 10.07.13 № 10686 в сумі 3000 грн., від 15.07.13 № 11010 в сумі 3000 грн. та від 18.10.13 № 16050 в сумі 2000 грн.), за якими вбачається, що відповідачем сплачено загальну суму боргу в розмірі 19 000 грн.

В якості підстави сплати зазначених коштів відповідачем у платіжних дорученнях від 13.09.13 № 13739, від 18.09.13 № 13931, від 23.07.13 № 11578, від 27.08.13 № 13074 та від 18.10.13 № 16050 зазначено: оплата за підшипники згідно договору від 04.02.13 № 96АЭCcн. При цьому, в платіжних дорученнях від 10.07.13 № 10686 та від 15.07.13 № 11010 відповідачем зазначено: оплата за підшипники згідно договору від 04.04.13 № 96АЭCcн.

Представниками сторін в ході розгляду цієї справи жодних доказів на підтвердження існування між сторонами інших зобов'язань з поставки товару - підшипників за договором від 04.04.2013 р. № 96АЭCcн до матеріалів цієї справи не додано.

Також відповідач в ході розгляду цієї справи пояснював, що за платіжними дорученнями від 10.07.13 № 10686 та від 15.07.2013 р. № 11010 останнім сплачувався борг саме за договором від 04.02.13 № 96АЭСсн.

Пославшись на наведене, враховуючи при цьому те, що вказаний відповідачем у платіжних дорученнях від 10.07.13 р. № 10686 та від 15.07.13 р. № 11010 предмет (підшипник) та номер договору (№ 96АЭCcн) співпадає із предметом та номером договору, за яким заявлені вимоги у цій справі, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оплата відповідачем суми коштів в розмірі 6000 грн. за платіжними дорученнями від 10.07.13 р. № 10686 та від 15.07.13 р. № 11010 була здійснена ПрАТ "АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ" саме в межах договору від 04.02.13 р. № 96АЭCcн.

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин та наявних в матеріалах цієї справи доказів, господарським судом першої інстанції правильно встановлено, що сума боргу відповідача за договором від 04.02.13 № 96АЭCcн складає 137 911,05 грн. (137 911,05 грн. = 158 160 грн. (сума поставленого товару) - 19 000 грн. (здійснена оплата відповідачем за платіжними дорученнями від 13.09.13 № 13739, від 18.09.13 № 13931, від 23.07.13 № 11578, від 27.08.13 № 13074, від 10.07.13 № 10686, від 15.07.13 № 11010 та від 18.10.13 № 16050) - 1 248,95 грн. (сума, яка, як стверджує позивач, була сплачена відповідачем станом на 25.03.13 та не заявлена позивачем до стягнення за цим позовом).

Факт наявності основної заборгованості у розмірі 137 911,05 грн. підтверджується відповідачем в заяві від 22.12.2014 р. (а.с. 83).

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 137 911,05 грн. та про відмову в іншій частині вимоги щодо стягнення основного боргу.

Відповідно до ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, позивач виконав свій обов'язок по договору щодо поставки товару відповідачу, у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок оплатити поставлений товар у встановлений договором строк, що останнім було здійснено частково.

Таким чином, відповідач є боржником по договору, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в сумі 4 624,28 грн. та індекс інфляції в розмірі 28 637,25 грн. за період з 18.10.13 по 10.11.14, що нараховані позивачем на суму основного боргу в розмірі 144 632,56 грн.

Оскільки, як вірно зазначив місцевий господарський суд, матеріали справи свідчать, що сума основного боргу відповідача складає 137 911,05 грн., то здійснене нарахування позивачем 3% річних та індексу інфляції на суму 144 632,56 грн. є необґрунтованим та безпідставним.

Натомість господарський суд першої інстанції правильно зазначив, що обґрунтованим є нарахування 3% річних та індексу інфляції на доведену позивачем суму основного боргу - 137 911,05 грн. , а саме розмір 3% річні на вказану суму основного боргу в межах заявленого позивачем періоду (з 18.10.13 по 10.11.14) складає 4 409,38 грн., тому вимоги про стягнення цієї суми підлягають задоволенню. В іншій частині вимоги про стягнення 3 % річних задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість.

Перевіривши нарахування позивачем суми індексу інфляції в розмірі 28 637,25 грн. (з урахуванням доведеної позивачем суми основного боргу 137 911,05 грн.) господарський суд першої інстанції правомірно визнав їх обґрунтованими та задовольнив у повному обсязі.

Господарський суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви відповідача, в якій він просив відстрочити виконання рішення суду на 1 рік, посилаючись на тяжке фінансове становище, викликане наявністю бюджетної заборгованості з повернення надмірно сплаченого податку на прибуток,економічними труднощами, що викликані зниженням кон'юнктури ринку і знаходженням підприємства в зоні проведення антитерористичної операції,зважаючи на наступні підстави.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

При цьому слід ураховувати приписи статті 121 ГПК України про те, що за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 7.2 постанови "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17 жовтня 2010 року № 9 роз'яснив, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Проте відповідач не надав доказів того, що через обставини, на які він посилається в нього виник тяжкий матеріальний стан, який утруднить чи унеможливить виконання рішення суду у даній справі.

При цьому колегія суддів враховує, що: з відповідача стягнуто суму основного боргу, інфляційних та річних яка не є надмірно великою і позивачем на основний боргу не нараховувалось штрафних санкцій; відповідачем не надано доказів, з яких вбачається відсутність коштів на його банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення на вказану суму; зважаючи на тривалість прострочення (граничний строк оплати товару настав 09.04.2013 р. ), затримка у стягненні суми заборгованості, призведе до негативних наслідків для позивача.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року у справі № 908/4865/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Постанову складено в повному обсязі 02.03.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Плужник О.В.