ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015 року Справа № 912/3476/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Малик С.О.

представники сторін:

від позивача: Веретельник І.Ю., довіреність №18 від 17.10.14, представник

від відповідача: не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Колега" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2014р. у справі №912/3476/14

за позовом Приватного акціонерного товариства "Індустріальні та дистрибуційні системи", м.Київ

до Приватного підприємства "Колега", м.Олександрія, Кіровоградська область

про стягнення 186 928,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Індустріальні та дистрибуційні системи" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, у якій з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.12.2014р., просило про стягнення з Приватного підприємства "Колега" на свою користь грошових коштів в сумі 174660,81 грн., як заборгованості за договором дистриб'юції №0791 від 29.12.2012р.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2014р. у справі №912/3476/14 (суддя - Вавренюк Л.С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Колега" на користь Приватного акціонерного товариства "Індустріальні та дистрибуційні системи" заборгованість в сумі 97395,81 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1944,06 грн. В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем було доведено належними засобами доказування наявність у відповідача заборгованості в сумі 97395,81 грн. за товар, що був поставлений на умовах договору дистриб'юції №0791 від 29.12.2012р. Відмовляючи у решті позовних вимог, суд вказав на те, що позивач не довів суду тих обставин, наявністю саме яких за умовами укладеного сторонами договору і обумовлено виникнення у відповідача обов'язку сплатити вартість отриманого ним та не повернутого за договором обладнання. При ухваленні рішення суд керувався положеннями ст.ст. 525, 526, 530, 629, 655, 712, 759 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 283 Господарського кодексу України тощо.

Відповідач - ПП "Колега", не погодившись із рішенням господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2014р. у справі №912/3476/14, звернувся з апеляційною скаргою до Дніпропетровського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати означене рішення суду, як таке, що прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права. Просить прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог у апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом неправильно надано оцінку договору №0791 від 29.12.2012р. Розділом 6 вказаного договору передбачено "Порядок розрахунків за товар", а пунктом 6.2. договору встановлено наступні умови розрахунку за товар: "6.2. Компанія визначає наступні умови розрахунку за товар з Дистриб'ютером: - розмір загальної суми отриманого Дистриб'ютером, але не оплаченого товару, не може перевищувати 200000 грн. (двісті тисяч грн.). Компанія залишає за собою право змінити розмір загальної суми отриманого Дистриб'ютером, але не оплаченого товару, на свій розсуд". Відповідач зазначає, що з часу укладення договору зміни до цього пункту сторонами не вносилися. На думку скаржника, судом зроблені хибні висновки, що дана умова договору вказує на право обмеження Компанії поставки наступних партій товару, за умови наявності у Дистриб'ютера заборгованості по оплаті товару загальною вартістю 200000 грн., оскільки в даних умовах договору взагалі не йде мова про обмеження поставок, заборгованість тощо. До того ж, договором передбачено право компанії на створення понаднормативного запасу (відповідальне зберігання) товару для запобігання ризиків відсутності товару, пов'язаних з сезонними коливаннями продажів, а також з обмеженням виробничих та логістичних потужностей компанії. З посиланням на ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач вказує, що позивач вимогу про повернення товару не пред'являв, питання повернення товару позивачем не ставилося і судом досліджено не було. Тому вважає, що вимоги позивача про стягнення як основного боргу в сумі 97395,81 грн., так і вартості торговельного обладнання - є безпідставними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2014р. без змін. Позивач зазначає, що посилання апелянта на п. 6.2. договору, як на такий, що надає йому право не оплачувати компанії заборгованість по поставленому товару, якщо вона не перевищує 200000 грн. були досліджені під час розгляду справи та вмотивовано відхилені судом у своєму рішенні. Просить суд апеляційної інстанції у відповідності до положень ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, переглянути судове рішення у повному обсязі, тобто і в тій частині, якою відмовлено у позові, щодо якої відсутні доводи апелянта. При цьому просить врахувати додаткові докази щодо направлення відповідачу вимог про повернення торговельного обладнання та сплати його вартості, а саме лист - відповідь підприємства поштового зв'язку від 23.02.2015р. на запит позивача, який був здійснений 16.12.2014р., тобто ще під час розгляду справи. Вважає, що крім того, суд першої інстанції міг визнати, що обов'язок зі сплати вартості неповернутого торгового обладнання настав з часу отримання ПП "Колега" копії позовної заяви з додатками, серед яких були вказані вимоги, про що неодноразово зазначалось в ході судового розгляду, але ця обставина не була прийнята до уваги судом першої інстанції та не знайшла свого відображення в оскаржуваному судовому рішенні.

Представники відповідача у судові засідання під час розгляду справи апеляційним господарським судом не з'явились.

Представник позивача, який приймав участь у судових засіданнях при розгляді справи судом апеляційної інстанції, на задоволенні апеляційної скарги відповідача заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи, що відповідач не скористався наданими йому правами брати участь в судових засіданнях та на засадах змагальності доводити суду обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а, відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, судова колегія визнала можливим розглянути скаргу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами, в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, який приймав участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи 29.12.2012р. Приватне акціонерне товариство "Індустріальні та дистрибуційні системи" (Компанія) та Приватне підприємство "Колега" (Дистриб'ютор) уклали договір дистриб'юції №0791 (Договір).

Згідно з пунктом 2.1. Договору Компанія зобов'язується відповідно до умов Договору передавати Дистриб'ютору товар у власність для його подальшого розповсюдження на території на умовах, визначених у цьому Договорі, а Дистриб'ютор зобов'язується приймати такий товар у кількості та асортименті відповідно до супровідних документів на умовах цього Договору, сплатити його вартість, та здійснювати його продаж, розповсюдження та надання відповідних послуг на території відповідно до умов, що визначені цим Договором.

Також пунктом 2.4. Договору визначено, що Компанія може на свій власний розсуд та за згодою Дистриб'ютора передати Дистриб'ютору торгове обладнання у тимчасове користування (оренду), у тому числі з правом передачі в суборенду у роздрібні торгівельні точки, для презентації, охолодження, експозиції товару та збільшення об'ємів реалізації товару. Передача торгового обладнання оформлюється сторонами у відповідності з цим Договором та згідно з Додатком №5.

У відповідності до пункту 3.2. договору, умови передачі торгового обладнання у тимчасове користування (оренду) визначені в Додатку №5. Цей Додаток є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом п. 6.3. Договору сторони узгодили, що оплата за отриманий Дистриб'ютором товар здійснюється протягом одного банківського дня з моменту переходу права власності на товар.

За змістом п. 6.4. Договору фактом оплати вважається надходження грошових коштів на поточний рахунок Компанії.

В п. 1.2. Додатку №5 сторонами передбачено, що кількість і вартість переданого раніше у користування торгового обладнання вказано в Додатку №6 до цього Договору і є його невід'ємною частиною.

Як зазначено у пунктах 1 і 2 Додатку №6, вказаний документ підтверджує кількість та заставну вартість отриманого торгового обладнання Дистриб'ютором від Компанії та містить інформацію про кількість та вартість наданого в оренду торгового обладнання.

В розділі 3 Додатку №5 визначені обов'язки сторін, в тому числі на відповідача покладено обов'язок повернути торгове обладнання по закінченню терміну дії договору або згідно письмової заяви компанії в термін сім календарних днів (п. 3.2.15.). У випадку якщо дистриб'ютор не повернув у вказаний в п. 3.2.15. термін торгове обладнання компанії, дистриб'ютор зобов'язаний оплатити його вартість протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання від Компанії вимоги про компенсацію вартості торгового обладнання. Компенсація вартості торгового обладнання Дистриб'ютором здійснюється за заставними цінами. Вартість торгового обладнання сплачується Дистриб'ютором шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок компанії (п. 3.2.16. Додатку №5).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджена матеріалами судової справи, за період з 29.12.2012 р. по 24.12.2014 р. позивачем було поставлено відповідачу товар та надано послуги з оренди на загальну суму 24514926,07 грн., що підтверджується як видатковими накладними, накладними на повернення товарів, та відповідними актами передачі необоротних активів (а.с. 18 - 247 том 2), а відповідачем в свою чергу сплачено за цей товар грошові кошти на загальну суму 24414923,26 грн., що підтверджується наявними у справі банківськими виписками та платіжними документами, карткою роботи з клієнтом (а.с. 113-120, 173-176, 189 - 192 том 1).

Зокрема, за накладною ХД-РН-000001901 від 12.03.2014 р. відповідачу поставлено товар на суму 116001,50 грн., за накладною ХД-РН-000001926 від 12.03.2014 р. - на суму 138110,64 грн. та за накладною ХД-РН-000001957 від 13.03.14 р. - на суму 23438,95 грн. (а.с. 47-49 том 1), а загалом на суму 277551,09 грн., з яких відповідачем, згідно платіжних доручень № 2196 від 17.04.2014 р. на суму 50000,00 грн., № 2411 від 05.05.2013 р. на суму 50000,00 грн., № 5003 від 19.05.2014 р. на суму 50000,00 грн. та № 5547 від 25.06.2014 р. на суму 30000,00 грн., оплачено 180000,00 грн. (а.с. 173-176 том 1).

Крім того, згідно накладної на повернення товару ХД-ВН-000000094 від 21.03.2014 р. відповідачем повернуто позивачу товар на суму 155,28 грн. (а.с. 149 том 1).

Таким чином, неоплаченим відповідачем залишився поставлений позивачем товар в сумі 97395,81 грн. (277 551,09 грн. - 180 000,00 грн. - 155,28 грн. = 97 395,81 грн.).

Зазначені обставини також підтверджуються підписаним обома сторонами актом звірки взаєморозрахунків за 4 квартал 2013 року та підписаним позивачем актом звірки взаєморозрахунків за період з 29.12.2012 р. по 24.12.2014 р. (а.с.194 - 197 том 1, а.с. 5-17 том2).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Укладений між сторонами договір дистриб'юціїї від 29.12.2012р. №0791 за своєю правовою природою є змішаним договором, який, містить елементи договору поставки та договору найму (оренди). Тому до спірних відносин, які виникли між сторонами мають застосовуватися положення параграфу 3 глави 54 Цивільного кодексу України, параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України та глави 58 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до приписів ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 759 Цивільного кодексу визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується переди наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі ст. ст. 193, 202 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів сплати заборгованості в розмірі 97395,81 грн. відповідач суду зі своєї сторони не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про надання судом першої інстанції неправильної оцінки умовам договору про порядок розрахунків, зокрема тим, що містяться у п. 6.2 договору, та безпідставністю вимог позивача про оплату товару, оскільки від позивача не надходило відповідної вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, то вони відхиляються колегією суддів, виходячи із такого.

Як обумовлено у п. 6.2 договору, Компанія визначає наступні умови розрахунку за товар з Дистриб'ютером: - розмір загальної суми отриманого Дистриб'ютером, але не оплаченого товару, не може перевищувати 200000 грн. (двісті тисяч грн.). Компанія залишає за собою право змінити розмір загальної суми отриманого Дистриб'ютером, але не оплаченого товару, на свій розсуд.

Виходячи із таких умов колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що дана умова договору вказує на право Компанії здійснити обмеження поставки наступних партій товару, за умови наявності у Дистриб'ютора заборгованості по оплаті товару, загальною вартістю 200000,00 грн., та наданням Компанії відповідного права на зміну встановленої суми, але жодним чином не визначає строку оплати, отриманого Дистриб'ютором товару.

Так строк отриманого Дистриб'ютором товару визначено саме п. 6.3. Договору, в якому сторонами погоджено, що оплата за отриманий Дистриб'ютором товар здійснюється протягом одного банківського дня з моменту переходу права власності на товар.

У відповідності до п.п. 8.2.-8.3. Договору, право власності на товар, який поставляється Дистриб'ютору (крім передачі товару на зберігання), та всі ризики випадкової загибелі товару переходять від Компанії до Дистриб'ютора в момент отримання товару Дистриб'ютором. При цьому, моментом отримання товару та тари Дистриб'ютором є фактичне отримання товару і тари та оформлення всіх документів, що засвідчують отримання товару у тари.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарозпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно абзацу 1 ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлює правило, за яким, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За встановлених обставин, які свідчать, що умовами договору, а саме п. 6.3., був визначений строк оплати товару - протягом одного банківського дня з моменту переходу права власності на товар, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального права, а його висновок про те, що вимоги позивача в частині про стягнення з відповідача в судовому порядку суми 97395,81 грн. заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими та підлягають задоволенню - відповідає встановленим обставинам та є правомірним.

Відносно решти позовних вимог позивача про стягнення суми 74658,00 грн., в якості оплати вартості торговельного (холодильного) обладнання, переданого позивачем відповідачу на умовах Договору дистриб'юції, то слід врахувати на таке.

За змістом положень ч.1 ст. 759, ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 283, ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України договір оренди укладається на строк, встановлений договором.

Позивач, як орендодавець, зі своє сторони має право на розірвання означеного договору дистрибюції та право вимагати повернення переданого в оренду майна (обладнання) в обумовленому цим договором порядку, або сплати вартості цього майна (обладнання) у визначених умовами договору та чинним законодавством випадках.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно умов Договору, а саме п. 3.2.15 Додатку № 5 Договору, що є його невід'ємною частиною, сторони обумовили, що вимоги Дистриб'ютору направляються цінним листом з описом вкладення та повідомленням про його вручення.

16.08.2014р. позивачем направлено відповідачу відповідну заяву (вимогу) від 15.08.2014р. за № 490/4-14ц про повернення холодильного обладнання (а.с. 53-57 том 1). Ця вимога направлялась відповідачу цінним листом за адресою відповідача: 28000, Кіровоградська область, м Олександрія, вул. Г. Сталінграда, 20 (а.с. 53-57 том 1).

Однак, як вбачається з роздруківки з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про результати пошуку відправлення за номером 921, зазначене поштове відправлення повернуто за зворотною адресою, у зв'язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 228-229 том 1).

Надані позивачем суду апеляційної інстанції додаткові докази, які не могли бути подані суду першої інстанції до прийняття ним рішення по суті спору, а саме лист Північного поштамту Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 23.02.2015р. за №335і-1503, у якому зазначено, що лист з оголошеною цінністю з рекомендованим повідомленням №921 від 16.08.2014р. із Києва-73 на адресу ПП "Колега" надійшов у відділення поштового зв'язку Олександрія -9 19.08.2014р. та в цей же день повідомлення про його надходження доставлене згідно адреси, але уповноважена особа на отримання пошти даної установи власноруч зазначила на повідомленні «Адресат відсутній за вказаною адресою», внаслідок чого цей лист з оголошеною цінністю №921 повернутий 20.08.2014р. за зворотною адресою - не спростовує того факту, що відповідач так і не був обізнаний із вимогою позивача про необхідність повернення йому торговельного (холодильного) обладнання.

Також місцевим господарським судом вірно встановлено, що позивачем було направлено відповідачу вимогу № 501/4-14ц від 22.08.2014 р. про оплату вартості торгового обладнання (а.с. 60-61, 230 том 1), але без відповідного повідомлення про вручення Дистриб'ютору цього поштового відправлення.

Щодо доводів позивача, що подання до суду позовної заяви, в додатках до якої містилися копії означених вимог про оплату вартості торгового обладнання, отримання яких не заперечується відповідачем, то вони відхиляються колегією суддів апеляційного господарського суду з тих підстав, що подання позову до суду не є юридично значимим фактом (подією), із яким сторони обумовили виникнення певних цивільних та господарських зобов'язань.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивачем не дотримано умов означеного договору дистриб'юції щодо направлення Дистриб'ютору вимоги про повернення торговельного (холодильного) обладнання, а також про оплату вартості такого обладнання, а тому є правомірним й висновок суду першої інстанції, що позивач не довів виникнення у відповідача визначеного договором обов'язку сплатити вартість цього обладнання. На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, це свідчить про передчасність таких вимог позивача, тому не позбавляє його в подальшому спонукати відповідача в судовому порядку до виконання означеного договору дистриб'юції з дотриманням усіх передбачених ним умов.

На підставі викладеного, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, яким надана вірна оцінка, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, і підстав для скасування або зміни цього рішення, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, немає. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Колега" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2014р. у справі №912/3476/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 12.03.2015р.

Головуючий суддя Подобєд І. М.

Суддя Величко Н. Л.

Суддя Іванов О. Г.