ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 р. Справа № 914/294/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. при секретарі судових засідань Бобаку Т.О., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Дочірнього підприємства (надалі - ДП) «Дуокс» Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТзОВ) «Дуокс с.р.о.», м. Львів,

до відповідача Львівського комунального підприємства (надалі - ЛКП) «Львівелектротранс», м. Львів,

про стягнення 1440000 грн.

За участю представників:

від позивача - Багрій О.Л. - представник,

від відповідача - Гіра С.В. - представник.

Суть спору: ДП «Дуокс» Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю «Дуокс с.р.о.», м. Львів, звернулось до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ЛКП «Львівелектротранс», м. Львів, 1440000 грн. заборгованості. Позовні вимоги мотивовані невиконання відповідачем умов договору поставки № 46 від 15 січня 2013 р., а також нормами ст.ст. 629, 631 ЦК України. Згодом позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог до 1904874,4 грн., у тому числі: 1440000 грн. заборгованості, 413862,9 грн. інфляційних та 51011,5 грн. трьох процентів річних. Таким чином, позивачем фактично збільшено позовні вимоги на 413862,9 грн. інфляційних та 51011,5 грн. трьох процентів річних.

Відповідач подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи в якості співвідповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. Клопотання мотивоване тим, зокрема, що згаданий департамент є розпорядником коштів місцевого бюджету, які виділялись для закупівлі тролейбусів.

У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 17.12.2015 р.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами у справі 15 січня 2013 р. укладено Договір поставки № 46, на виконання умов якого позивач просить стягнути з відповідача 1440000 грн. Ця сума являє собою 40 відсотків передоплати за тролейбуси Шкода, які будуть поставлені у майбутньому відповідачу. Однак, згідно з п. 11.1. договору поставки № 46, з урахуванням положень Додаткової угоди № 1 до нього від 31.12.2013 р., цей договір діє до 30 квітня 2014 р., а в частині розрахунків за уже поставлений товар - до моменту повного виконання сторонами своїх розрахунків.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 629, 631 ЦК України, ч. 7 ст. 180, ст. 193 ГК України обов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору, і протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов'язки відповідно до цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Таким чином, вимога позивача про захист його права на отримання 1440000 грн. передоплати на підставі договору поставки № 46, строк дії якого закінчився задовго до звернення позивача з позовом до суду (30.01.2015 р.), необґрунтована. Сторони договору погодили, що зобов'язання відповідача за договором поставки № 46 сплатити позивачу передоплату діяло до 30.04.2014 р. Станом на день звернення позивача з позовом до суду (30.01.2015 р.) вказане зобов'язання припинилось, як і припинилось зобов'язання позивача на підставі згаданого договору № 46 поставити тролейбуси, крім тих, які уже оплачені відповідачем.

Посилання позивача на те, що обов'язок сплатити встановлену договором № 46 передоплату є в силу ст. 625 ЦК України відповідальністю за порушення виконання грошового зобов'язання, а закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, безпідставні. Попередня оплата товару за договором купівлі-продажу та договором поставки (в силу приписів ст. 712 ЦК України) є окремим інститутом цивільного права. Інститут попередньої оплати товару, у тому числі й наслідки її несплати, врегульовано нормами ст. 693 ЦК України, яка є спеціальною правовою нормою по відношенню до норм, що стосуються правових наслідків порушення зобов'язання та містяться у главі 51 ЦК України. Статтею 693 ЦК України встановлено спеціальні наслідки, які настають у разі невиконана покупцем зобов'язання щодо попередньої оплати товару. У таких випадках відповідно до норм ч. 3 ст. 538, ч. 1 ст. 693 ЦК України друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Про право сторони вимагати сплати попередньої оплати, передбаченої договором,у тому числі й тим, строк дії якого закінчився, у нормах ст.ст. 538, 693 ЦК України не йдеться. Відповідно до частини 4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, у нашому випадку поставка товару за відсутності його попередньої оплати, то лише у таких випадках друга сторона повинна виконати свій обов'язок з оплати товару. Про вказане йдеться й у п. 1.1. Договору № 46, з урахуванням додаткової угоди до нього № 1. Товар позивачем у рамках дії договору № 46 на суму, яку він просить стягнути з відповідача, поставлений не був. Відтак, посилання позивача на норми ст. 625 ЦК України необґрунтовані. Попередня оплата за своєю правовою природою не є грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України та п. 1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 р.

Клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи чи співвідповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради задоволенню не підлягає. Спірні правовідносини щодо поставки товару та сплати попередньої оплати виникли на підставі договору № 46 виключно між його сторонами. Згаданий Департамент не є стороною Договору поставки № 46. Він не брав на себе жодних зобов'язань за цим договором. Як вбачається з Статуту відповідача та поданих ним документів, засновником відповідача є Львівська міська рада. Департамент житлового господарства та інфраструктури лише здійснював за дорученням засновника відповідача перерахування внесків засновника, у вигляді грошових коштів, у статутний капітал відповідача. Відтак, підстави для залучення його до участі у справі з наведених вище мотивів відсутні.

Заявлені позивачем у заяві про збільшення позовних вимог вимоги про стягнення з відповідача 413862,9 грн. інфляційних та 51011,5 грн. трьох процентів річних не є збільшенням розміру позовних вимог в розумінні ч. 4 ст. 22 ГПК України та Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., так як цю вимогу не було заявлено при поданні позову. Такий висновок суду відповідає й висновкам Львівського апеляційного господарського суду, викладеним у постанові від 27 березня 2013 р. у справі № 3/231 (10), залишеній без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2013 р. та у постанові у справі № 23/119 від 03 листопада 2014 р. Як зазначено у п. п. 3.10, 3.11 вищезгаданої Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві; збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру; якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову. Приписи ГПК України не містять норм, які б передбачали доповнення позовних вимог шляхом їх збільшення з підстав, які не були заявлені у первісному позові. Відтак, заява від 16.02.2015 р. вих. № 02 в частині вимог про стягнення інфляційних та трьох процентів річних задоволенню не підлягає, позовні вимоги не вважаються судом уточненими в частині цих вимог, та по суті не розглядаються.

Судові витрати у справі за розгляд позовної вимоги про стягнення попередньої оплати відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладаються на позивача. Після набрання рішенням суду законної сили повернути позивачу ухвалою суду 9297,49 грн. зайво сплаченого судового збору за подання заяви вих. № 02 від 16.02.2015 р.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 27, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 82-1, 83, 84, 85, 116 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Після набрання рішенням суду законної сили повернути ухвалою суду Дочірньому підприємству «Дуокс» Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю «Дуокс с.р.о.», м. Львів, 9297,49 грн. зайво сплаченого судового збору платіжним дорученням № 526 від 16 лютого 2015 р.

3. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

4. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 10.03.2015 р.

Суддя Бортник О.Ю.