КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа№ 910/13750/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Овчаров С. О. - представник за довіреністю від 19.09.2014

від Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві: Кантемір В. І. - представник за довіреністю від 14.01.2015

від прокуратури: Вакулюк Д. С. - старший прокурор за посвідченням № 018332 від 16.07.2013

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Заступника прокурора м. Києва

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 про задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві

у справі № 910/13750/13 (суддя Босий В. П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укрстальконструкція»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс»

про стягнення 9 567 080,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ділайс» звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 141-145 т. 5), в якій просило:

- зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс», накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт коштів боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013 та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014;

- скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014 (ВП№43171711) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» виконавчого збору в сумі 900 800 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/13750/13 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» задоволено повністю.

Задовольняючи вказану скаргу в частині задоволення вимог про зобов'язання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс», накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт коштів боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013 та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з поданою позивачем 23.10.2014 заявою про повернення виконавчого документу стягувачу, 18.11.2014 державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП№43171711 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а відтак, виконавче провадження ВП№43171711 є завершеним, з огляду на що мають настати наслідки його завершення у вигляді зняття арешту з майна боржника.

Задовольняючи вимоги про скасування постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014 (ВП№43171711) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» виконавчого збору в сумі 900 800 грн., суд першої інстанції послався на те, що стягнення виконавчого збору пов'язане з передбаченими Законом України «Про виконавче провадження» фактично здійсненими під час виконавчого провадження заходами примусового виконання рішення, в той час як наказ Господарського суду міста Києва від 17.10.2013 у справі №910/13750/13 примусово державним виконавцем виконаний не був, а станом на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу, було здійснено часткове виконання рішення суду у цій справі на суму 5 358,11 грн.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, заступник прокурора м. Києва звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/13750/13 в частині скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про стягнення з боржника виконавчого збору від 22.05.2014 та в цій частині прийняти нове рішення, якам у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» відмовити.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва посилається на те, що при винесенні оспорюваної ухвали судом першої інстанції не враховано приписи ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими стягнення виконавчого збору застосовується у разі невиконання рішення суду боржником у встановлений для добровільного виконання строк та не ставиться у залежність від фактично здійснених державним виконавцем дій в межах виконавчого провадження.

Ухвалою від 19.02.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою та що згідно з ч. 2 ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

В судовому засіданні представники прокуратури та Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві апеляційну скаргу підтримали повністю, представник відповідача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорювану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2013, повний текст якого складений 23.09.2013, у справі № 910/13750/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014, позовні вимоги задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість у розмірі 8 086 984,72 грн., пеню в сумі 608 945,54 грн., 3 % річних в сумі 248 533,31 грн. та судовий збір у розмірі 64 341,25 грн., в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Загальна сума, що її присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 9 008 804,82 грн. (8 086 984,72+608 945,54+248 533,31+64 341,25).

На виконання вказаного рішення, 17.10.2013 Господарським судом міста Києва видано наказ № 910/13750/13 (далі Наказ), який 05.05.2014 заявою від 30.04.2014 пред'явлено позивачем до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі Відділ ДВС) (а.с. 189-191 т. 5).

На виконання Наказу, постановою про відкриття виконавчого провадження від 07.05.2014 ВП № 43171711 (а.с.194-195 т.5) державним виконавцем Відділу ДВС відкрите виконавче провадження № 43171711 і запропоновано відповідачу в семиденний термін з моменту винесення цієї постанови самостійно виконати рішення суду та надати письмові підтвердження про виконання.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що відповідачем рішення суду в добровільному порядку виконано не було.

22.05.2014 державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову ВП № 43171711 про стягнення з боржника виконавчого збору, якою, з огляду на невиконання відповідачем Наказу у семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» постановлено стягнути з відповідача виконавчий збір в сумі 900 880 грн.

З наявної в матеріалах справи копії виконавчого провадження № 43171711 слідує, що Відділом ДВС вчинялись дії з примусового виконання Наказу, проте загалом в межах вказаного виконавчого провадження з відповідача стягнуто 6 447,10 грн., з яких грошові кошти в сумі 5 358,11 грн. перераховані позивачем в рахунок виконання рішення суду у цій справі, 644,71 грн. зараховано в рахунок сплати виконавчого збору, а 444,28 грн. - в рахунок витрат на проведення виконавчих дій. Перерахування коштів саме в такому розмірі та саме з такими призначеннями платежів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями розпорядження № 43171711/В-6 від 20.06.2014, випискою з банківського рахунку Головного управління юстиції у місті Києві та платіжних доручень № 481, № 482 від 23.06.2014 та № 571 від 26.06.2014 (а.с. 206-210 т. 5).

23.10.2014 позивач звернувся до Відділу ДВС з заявою про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.220 т.5), в якій повідомив про своє рішення повернути Наказ стягувачу та, з посиланням на приписи ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», просив повернути позивачу Наказ.

З огляду на вказану заяву, 18.11.2014 державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.224-225 т.5), в якій, з посиланням на приписи п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (згідно з яким виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача), постановлено повернути Наказ позивачу, а постанову про стягнення виконавчого збору вивести в окреме провадження.

18.11.2014 постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 45507233 (а.с.229-230 т.5) державним виконавцем Відділу ДВС відкрито виконавче провадження з виконання виданої 22.05.2014 Відділом ДВС постанови про стягнення з боржника виконавчого збору № 43171711, відповідачу запропоновано у семиденний строк з дня винесення цієї постанови виконати виконавчій документ у добровільному порядку та надати письмові підтвердження про це.

Відповідач не погодився з діями Відділу ДВС щодо намагань Відділу ДВС стягнути з відповідача виконавчій збір в повному обсязі (в тому числі і щодо невиконаної частини Наказу - примітка суду) та звернувся до суду першої інстанції зі скаргою на дії ДВС (а.с. 141-145 т. 5), в якій просив скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014 (ВП № 43171711) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» виконавчого збору в сумі 900 800 грн.

Суд першої інстанції скаргу відповідача в цій частині задовольнив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно зі ст. 121-2 ГПК України:

- скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена (ч. 1);

- скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги (ч. 2);

- за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку (ч. 3).

Частина 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» і редакції, яка діяла на дату прийняття ос порених постанов (далі Закон) встановлює, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

В частині 6 ст. 45 Закону, якою врегульовано порядок виплати стягнутих грошових сум, зазначено, що у разі якщо державному виконавцю відомий рахунок стягувача, на який необхідно перерахувати стягнуті з боржника кошти, або якщо відповідно до частини другої цієї статті кошти підлягають перерахуванню на адресу стягувача поштовим переказом, то сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після перерахування стягувачу належної йому суми. В іншому разі сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після надходження стягувачу повідомлення про наявність на відповідному рахунку органу державної виконавчої служби суми коштів, що підлягає виплаті стягувачу.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» встановлено, що відповідно до статей 45, 46 Закону витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Отже, необхідною умовою для стягнення з боржника виконавчого збору є фактичне примусове виконання рішення суду, а не сам лише факт невиконання такого рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що Відділом ДВС Наказ примусово був виконаний лише частково, на суму 6 447,10 грн., і з вказаної суми виконавчий збір в сумі 644,71 грн. Відділом ДВС був стягнутий, а в решті присудженої до стягнення суми Наказ виконаний не був, в той час як спірне виконавче провадження №43171711 було згідно з поданою позивачем 23.10.2014 заявою про повернення виконавчого документу стягувачу, завершено винесенням 18.11.2014 державним виконавцем Відділу ДВС постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, частина 7 ст. 28 Закону встановлює, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Отже, частина 7 ст. 28 Закону надає державному виконавцю право на відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору у певних випадках (у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто).

Згідно ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом;

В цьому випадку виконавче провадження з виконання Наказу не є виконавчім провадженням з виконання рішення немайнового характеру, а спірне виконавче провадження № 43171711 завершено не з підстав, передбачених ст. 49 Закону.

За таких обставин, дії Відділу ДВС з відкриття окремого виконавчого провадження № 45507233 з виконання виданої Відділом ДВС постанови № 43171711 від 22.05.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими вимоги відповідача про скасування постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014 (ВП№43171711) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс» виконавчого збору в сумі 900 800 грн. Суд першої інстанції правомірно задовольнив вказані вимоги, а відтак, ухвала суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог про зобов'язання Відділу ДВС зняти арешт з майна відповідача, накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013 та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як слідує із матеріалів справи, одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.05.2014 ВП № 43171711 (а.с.197-198 т.5), якою накладено арешт на все майно, що належить відповідачу, у межах суми стягнення та заборону здійснювати відчуження вказаного майна.

22.05.2014 державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про арешт коштів боржника ВП №43171711 (а.с.201-202 т.5), якою накладено арешт на кошти, що містяться на перелічених у цій постанові рахунках відповідача у межах суми стягнення:

Після винесення державним виконавцем Відділу ДВС 18.11.2014 вищезгаданої постанови про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 43171711 арешт з майна відповідача, накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013, та арешт з коштів відповідача, накладений постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014, знято не було.

Відповідач не погодився з діями Відділу ДВС щодо незняття після повернення позивачу Наказу накладеного в межах виконавчого провадження № 43171711 арешту та у заявленій скарзі просив суд зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайс», накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013, та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014.

Суд першої інстанції скаргу відповідача в цій частині задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Частина 1 ст. 50 Закону встановлює, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства, із закінченням виконавчого провадження № 43171711 Відділ ДВС мав зняти як арешт, накладений на майно відповідача, так і арешт, накладений на його грошові кошти.

За таких обставин, вимоги відповідача про зобов'язання Відділу ДВС зняти арешт з майна відповідача, накладений в межах виконавчого провадження ВП № 43171711 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013 та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014, є законними та обгрунтованими, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо задоволення цих вимог в повному обсязі. Ухвала суду першої інстанції в цій частині також залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва задоволенню не підлягає, ухвала Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/13750/13 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для її скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/13750/13 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/13750/13 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13750/13.

Повний текст постанови складено: 05.03.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій