КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа№ 925/1492/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 09.02.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року

у справі № 925/1492/14 (суддя - Картавцева Ю.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат

хлібопродуктів»

до публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк»

про тлумачення змісту договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року по справі № 925/1492/143 позов публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» до публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» про тлумачення змісту договору - задоволено повністю.

Так, розтлумачено п.3.8 кредитного договору № 42-В від 26.12.2008 року наступним чином: «при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний окремий випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків без додавання заборгованості за попередні періоди».

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 03.11.2014 року публічне акціонерне товариство «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року у справі № 925/1492/14 змінити та стягнути з ПАТ «Старокиївський банк» на користь ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» судовий збір у сумі 1218,00 грн. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розподілу судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 року відновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року у справі № 925/1492/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засіданнях 28.01.2015 року та 09.02.2015 року представник ПАТ «Старокиївський банк» надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 03.11.2014 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» у судові засідання суду апеляційної інстанції 28.01.2015 року та 09.02.2015 року не з'явився. Про час та місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься реєстр поштових відправлень та витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (а.с. 49-50) з якого, зокрема вбачається, що ухвала про призначення справи до розгляду вручена адресату особисто. Крім того, ухвала про відкладення розгляду справи також була направлена скаржнику та отримана останнім (реєстр поштових відправлень та витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових (а.с. 66-68)). Про причини неявки скаржник суд не повідомив.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника відповідача, який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу за відсутності представника скаржника, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» про дату та місце розгляду справи було повідомлене належним чином, участь представників позивача у судовому засіданні 09.02.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням сторін вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

26.12.2008 року між публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (банк, відповідач) та публічним акціонерним товариством «Сингаївський комбінат хлібопродуктів» (позичальник, позивач) було укладено кредитний договір №42-В (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 даного договору, банк надає позичальнику короткостроковий кредит в іноземній валюті для здійснення статутної діяльності, а позичальник зобов'язується повернути банку кредит на умовах і в термін, передбачені договором.

У п.2.1 договору сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит в сумі 981882,00 доларів США терміном з 26.12.2008 року по 26.01.2009 року з виплатою 18% річних за користування кредитом.

Зі змісту п.2.3 укладеного між сторонами правочину вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховуються від суми фактичної заборгованості по кредиту на календарну кількість днів з моменту зарахування банком кредиту на валютний рахунок позичальника до його фактичного погашення, тобто зарахування всієї суми на рахунок банку. Відсотки за користування кредитними коштами сплачуються банком щомісячно до 30 числа місяця і одночасно з поверненням кредиту.

Термін користування кредитом визначається з моменту перерахування суми кредиту на рахунок позичальника до моменту зарахування на рахунок банку суми боргу по кредиту і нарахованим відсоткам.

Кошти, що надходять на рахунок часткового погашення кредиту, в першу чергу спрямовуються на погашення заборгованості по процентам, а решта - на погашення заборгованості по тілу кредиту (п.2.6 договору).

У пунктах 3.6, 3.7, 3.8 сторонами визначено відповідальність сторін за порушення умов договору. Зокрема, сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником зобов'язань по договору, до нього може бути застосована передбачена договором та законом відповідальність. За кожний день прострочення повернення кредиту на погашення відсотків позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку Україна (діючої на момент прострочки) від суми заборгованості.

Відповідно до п. 3.8, при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків.

Даний договір вступає в силу з моменту зарахування суми кредиту на валютний рахунок позичальника і діє до повного виконання зобов'язань сторонами по кредитному договору (п.5.1 договору).

Позивач зазначає, що між сторонами існує спір щодо тлумачення п.3.8 кредитного договору. За твердженням позивача, штраф за несвоєчасну сплату відсотків має нараховуватись за кожен період окремо у розмірі 5% без додавання суми відсотків, несплачених за попередній період.

Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором вбачається, що відповідачем іншим чином тлумачиться зміст п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року, а саме, банк нараховує штраф кожен раз з урахуванням попередньої заборгованості, а не одноразово за кожен факт порушення.

Так, у вересні 2014 року ПАТ «Сингаївський комбінат хлібопродуктів», звернулось до місцевого господарського суду з позовом до ПАТ «Старокиївський Банк» в якому позивач просив суд розтлумачити зміст п. 3.8 кредитного договору № 2В від 26.12.2008 року укладеного між ПАТ «Старокиївський Банк» та ПАТ «Сингаївський комбінат хлібопродуктів», а саме: що мається на увазі під виразом «сплатити банку одноразово за кожний випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків».

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року по справі № 925/1492/143 позов ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» до ПАТ «Старокиївський банк» про тлумачення змісту договору - задоволено повністю. Розтлумачено п.3.8 кредитного договору № 42-В від 26.12.2008 року наступним чином: «при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний окремий випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків без додавання заборгованості за попередні періоди».

Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 ГПК України необхідно покласти на позивача, оскільки, у даному судовому провадженні, останнім не надано суду доказів порушення або оспорювання його прав і охоронюваних законом інтересів з боку відповідача. Предметом розгляду справи є тлумачення пункту договору, а тому, фактично, позов подано в інтересах позивача щодо тлумачення змісту вчиненого між сторонами правочину.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно вказав суд першої інстанції, за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-1057 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Між сторонами існує спір щодо тлумачення п.3.8 кредитного договору, в якому, як вказувалось вище, визначено, що при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків, позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків.

Статтею 16 Цивільного кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що чинним законодавством України може бути встановлено інші, ніж перелічені вище способи захисту особою своїх прав та інтересів, одним з яких є тлумачення судом змісту правочину.

Як вірно вказав суд першої інстанції, тлумаченням змісту правочину або окремих його умов є з'ясування, встановлення судом дійсної волі однієї сторони або обох сторін під час укладання правочину, яка виражена в певних пунктах, розділах правочину, та роз'яснення судом цієї волі сторонам. Даний спосіб захисту передбачає, що коли стороні не зрозумілий зміст правочину чи окремих його умов або коли сторони по різному розуміють зміст правочину чи окремі його умови, сторона чи обидві сторони мають право звернутись до суду, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, а саме роз'яснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов, використовуючи значення слів і понять, значення термінів, порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, з'ясуванням мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами тощо.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Аналогічну позицію наведено у постанові від 12.02.2014 року Вищого господарського суду України по справі №5006/25/130пд/2012.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, тільки роз'яснювати вже існуючі умови правочину. Крім того, необхідною умовою для тлумачення договору судом за статтею 213 Цивільного кодексу України є наявність у договорі будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.02.2014 року Вищого господарського суду України по справі № 913/1123/13.

За таких обставин, як вірно зазначив суд першої інстанції, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Так, як вбачається з розрахунку заборгованості позичальника ПАТ «Сингаївський комбінат хлібопродуктів» згідно кредитного договору №42-В від 26.12.2008 року станом на 17.07.2014 року, банком нараховано штраф на підставі п.3.8 вказаного правочину на заборгованість по сплаті процентів за кожний календарний місяць з урахуванням (додаванням) заборгованості за попередній розрахунковий період. Зокрема, на заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за червень 2013 року (виникла 01.07.2013 року), яка відповідно до відомостей відповідача становила 82530,39 грн., нараховано 5% штрафу в сумі 4126,52 грн., у наступному місяці - серпні 2013 року банком прийнято за базу нарахування неустойки суму процентів за липень 2013 року та додано до неї заборгованість за червень 2013 року, на яку вже фактично було нараховано штраф.

Одночасно, за твердженням заявника, неустойка, що передбачена п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року має нараховуватись за кожен період окремо без додавання суми відсотків, несплачених за попередній період.

Згідно з ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Як зазначено вище, у п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року сторони визначили, що при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків.

Зі змісту п.2.3 укладеного між сторонами правочину вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховуються від суми фактичної заборгованості по кредиту на календарну кількість днів з моменту зарахування банком кредиту на валютний рахунок позичальника до його фактичного погашення, тобто зарахування всієї суми на рахунок банку. Відсотки за користування кредитними коштами сплачуються банком щомісячно до 30 числа місяця і одночасно з поверненням кредиту.

Тобто, як вірно вказав суд першої інстанції з наведених пунктів договору вбачається, що розрахунок відсотків за користування кредитними коштами здійснюється фактично за кожний окремий календарний місяць.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року необхідно розуміти так: «при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний окремий випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків без додавання заборгованості за попередні періоди».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, фактично здійснення розрахунку штрафу на підставі п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року та додавання до кожного наступного періоду заборгованості по сплаті процентів за попередній може, призвести до подвійного нарахування неустойки за одне і теж порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що здійснення відповідачем нарахування штрафу за порушення строків сплати процентів за користування кредитом на підставі п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року з додаванням до бази нарахування заборгованості за попередні розрахункові періоди, враховуючи, що фактично штраф на борг за попередній місяць вже було нараховано, є необґрунтованими та не є доцільним й не відповідає встановленому ст. 3 Цивільного кодексу України принципу розумності і дійсній волі сторін під час укладання вказаного правочину. А тому, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов та розтлумачив п.3.8 кредитного договору №42-В від 26.12.2008 року, наступним чином: «при порушенні строків повернення кредиту або сплати відсотків позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово за кожний окремий випадок несвоєчасного платежу штраф у розмірі 5% від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків без додавання заборгованості за попередні періоди».

При цьому, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов вірних висновків, щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору та зазначив, що витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на позивача, оскільки, у даному судовому провадженні, позивачем не було надано суду доказів порушення або оспорювання його прав і охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає, що предметом розгляду справи є тлумачення пункту договору, а тому, фактично, позов подано в інтересах позивача щодо тлумачення змісту вчиненого між сторонами правочину.

Більш того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що позивач добровільно підписував кредитний договір №42-В від 26.12.2008 року. При цьому, позивач не вніс зміни до вказаного пункту договору з більш розширеним значенням щодо нарахування 5% штрафу за несвоєчасне внесення платежу від неповерненої суми кредиту і несплаченої суми відсотків, саме з уточненням - «без додавання заборгованості за попередні періоди», які зробив суд першої інстанції розтлумачивши п.3.8 договору №42-В від 26.12.2008 року. Колегія суддів звертає увагу, що ініціатором позову був саме ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів», який, як сторона договору міг ставити питання перед відповідачем щодо внесення відповідних змін до договору перед його підписанням. Проте, таких дій позивачем зроблено не було та доказів зазначеного суду не подано.

З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення судових витрат саме на позивача, а тому доводи скаржника про порушення його прав з боку відповідача які полягають у неправильних розрахунках що й спонукало ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» звернутися до суду з даним позовом є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року у справі № 925/1492/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 року у справі № 925/1492/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1492/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 16.02.2015 року