КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа№ 910/15630/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Нікітенко А.С. (дов. №б/н від 30.06.2014 року);

від відповідача - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН"

на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року

у справі №910/15630/14 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1", м. Київ

про спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" про спростування недостовірної інформації.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/15630/14 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю тверджень позивача щодо недостовірності поширеної відповідачем інформації та можливості спричинення позивачу шкоди таким поширенням.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/15630/14 у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивовано неналежним дослідженням матеріалів справи судом першої інстанції. Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було застосовано ч. 6 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України, що призвело до винесення помилкового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2015 року у справі № 910/15630/14 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 910/15630/14 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 04.02.2015 року.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 910/15630/14 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

В судовому засіданні 04.02.2015 року представником позивача надано додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04.02.2015 року оголошено перерву до 25.02.2015 року на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судове засідання 25.02.2015 року не з'явився, причини неявки суд не повідомив, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання.

В судове засідання, призначене на 25.02.2015 року, з'явився представник апелянта, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі. Представник позивача не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності уповноваженого представника відповідача.

Колегія суддів зазначає, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Колегією суддів встановлено, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання витребуваних доказів.

При цьому, колегією судів, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Виходячи з аналізу вказаної правової норми, у випадку нез'явлення в засідання представників позивача, відповідача або ж обох сторін, інших учасників господарського процесу, якщо суддя вважає, що без них неможливо вирішити справу, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи. Тобто, можливість розгляду справи за відсутності будь-кого із учасників процесу, якщо присутні учасники не заперечують, вирішується суддею.

Враховуючи, встановлені ст. 102 Господарського процесуального кодексу України строки розгляду апеляційної скарги, обізнаність відповідача про порушення апеляційного провадження та дату розгляду справи №910/15630/14, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу б/н від 18.12.2014 року товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" без участі представника відповідача, за наявними в ній матеріалами, так як його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 25.02.2015 року представником позивача відтворено відеодокази.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 18.06.2014 року в ефірі програми "ТСН", що транслювалася на телевізійному каналі " 1+1", та на сторінці офіційного Інтернет - сайту "ТСН" була оприлюднена інформація, щодо ТОВ "Туристична компанія "ПЗН" наступного змісту: «185 українців купили путівки на море до Туреччини, але, як з'ясувалося, за обіцяні апартаменти тур фірма не заплатила. Люди про це дізналися тільки по прильоту в чужу країну, тепер мало не щодня переїжджає з готелю в готель, але звідусіль їх виганяють, іноді навіть стусанами. «Поїхали з нами!» - це компанія, яка обіцяла відпочиваючим море і п'ятизірковий готель в Туреччині. Зате, Олександр Кушніров отримав синці, розбитий телефон і зіпсовану відпустку. По скапу скаржиться, позбавлення, загрози і стрес випробували ще 180 українців. Кожен просив фірму, через яку купував путівку, про допомогу. «Нас тут багато. Дуже багато людей з Дніпропетровська, з Вінницької області, всі дзвонили, а там - ми вам передзвонимо пізніше», - каже Олександр. Відпочиваючих спочатку вигнали з обіцяних апартаментів. Тільки в готелі зрозуміли, що до них приїхали неждані гості, перевізник відразу зняв наклейки з автобуса з назвою туроператора. Люди захвилювалися, що залишаться на ніч під відкритим небом, хотіли затримати автобус: почалася сварка, а потім і бійка. Переїжджати з готелю в готель доводилося щодня. У Києві про проблеми своїх клієнтів, виявляється, знають, але допомогти не можуть. У турагенції говорять, що вони лише посередники, тому, згідно з контрактом, відповідальність за все несе туроператор. Це ще одна фірма, яка особисто тримає зв'язок з турецькими готелями. Ми теж не винні, каже директор фірми «Ільтур», а у всіх бідах туристів за гірниці звинувачує банк «ОТП», який нібито вчасно перевів гроші. «Готелі не захотіли піти на зустріч, тому що в Україні зараз важка ситуація. Ніхто не вірить», - зазначили там. У банку теж провини перед туристами не відчувають. Показують документи, згідно з якими туроператор оплатив готелі вечора 13 червня, хоча вже на наступний ранок відпочиваючі повинні були заселитися. Вчора закінчився вже п'ятий день путівки, але повернутися додому завчасно українці не можуть, бо немає грошей на авіаквитки. Під вечір відпочиваючих знову попередили, щоб вони готувалися до виселення».

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що на думку позивача вказана інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та принижує ділову репутацію позивача.

Статтею 200 Цивільного кодексу України встановлено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Як визначено статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України встановлено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (ст. ст. 269, 270 Цивільного кодексу України).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач заперечує щодо поширення відповідачем недостовірної інформації 18.06.2014 року в ефірі програми «ТСН», що транслювалася на телевізійному каналі «1+1», вважає вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності та вводить в оману споживачів та телеглядачів каналу «1+1».

Так, позивач наголошує на тому, що лише 54 туристи придбали тур у ТОВ «Туристична компанія «ПЗН», а не 185 українців, як про те зазначено у сюжеті. Також, позивач зазначає, що фактично та юридично ТОВ «Туристична компанія «ПЗН» не може обіцяти відпочиваючим море і п'ятизірковий готель в Туреччині, як про це говориться в сюжеті, оскільки не є Туроператором та не має таких повноважень. Позивач вказує на те, що зазначена у сюжеті інформація дає всі підстави глядачам новин вважати, що відповідальність за ненадання туристичних послуг покладається на ТОВ «Туристична компанія «ПЗН».

У відповідності до п. 41 справи "Українська Прес-Група" проти України" (Заява №72713/01) від 29.03.2005 року Европейського суду з прав людини зазначено, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Згідно з пунктом 75 справи "Фельдек проти Словаччини" (рішення від 12.07.2001 року) Европейського суду з прав людини, у своїй практиці Суд розрізняє фактичні повідомлення та оцінні судження. Тоді як реальність фактів можна продемонструвати, достовірність оцінних суджень неможливо довести. Вимогу щодо доведення істинності оцінного судження неможливо дотримати, така вимога порушує свободу вираження поглядів, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши поясненні представників сторін, дійшла висновку, що в даному випадку мова йде про фактичні повідомлення, висвітлені ТОВ Телерадіокомпанія «Студія «1+1» в ефірі програми «ТСН».

При цьому, крім викладення обставин, які склались з туристами на відпочинку у Туреччині, з сюжету вбачається, що можливість прокоментувати ситуацію була надана туристам, працівникам позивача, представникам туроператора та банку, з яким він співпрацює.

Зокрема, співробітниця ТОВ «Туристична компанія «ПЗН» у сюжеті пояснила, що "вони лише посередники між туристами та туроператором, відповідальності за поселення не несуть і свої обов'язки по перерахуванню грошей виконали в повному обсязі" (на 1 хв. 50 сек. з початку новин на відео).

Позивач же просив суд зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена 18.06.2014 року в ефірі програми «ТСН», що транслювалася на телевізійному каналі «1+1», в той же час та такій же програмі, де була поширена недостовірна інформація. У спростуванні зазначити інформацію наступного змісту: «Спростування. Шановні телеглядачі! Телерадіокомпанія «Студія «1+1» спростовує недостовірну інформацію відносно туристичної агенції «Поїхали з нами», яка була поширена 18.06.2014 року в ефірі програми «ТСН», що транслювалася на телевізійному каналі «1+1». Зазначаємо, що 54 українці купили путівки на море до Туреччини в туристичній агенції «Поїхали з нами». Туристична агенція «Поїхали з нами» виконала всі свої зобов'язання перед туристами та Туроператором Ільтур, вчасно перерахувала Туроператору грошові кошти, які були сплачені туристами та немає жодної заборгованості перед Туроператором або будь-якою третьою стороною. Туристична агенція «Поїхали з нами» є турагентом, та здійснює посередницьку діяльність з продажу туристичних послуг, які формуються туроператором. Тож відповідальність за не поселення туристів, відповідно до законодавства України, несе безпосередньо Туроператор».

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», юридична особа має право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності.

В той же час, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що Телерадіокомпанією «Студія «1+1» в ефірі програми «ТСН» 18.06.2014 року було висвітлено недостовірну інформацію, що саме 54 українці купили путівки на море до Туреччини, а не 185 українців, як зазначено у сюжеті. Також, позивачем не надано доказів належного виконання своїх зобов'язань перед туристами та туроператором Ільтур щодо вчасного перерахування Туроператору грошових коштів, які були сплачені туристами. Так само, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували відсутність заборгованості перед Туроператором або будь-якою третьою особою.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що при розгляді спорів про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" слід мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

З аналізу наведеної норми вбачається, що під час вирішення спору про спростування недостовірної інформації підставою для задоволення позову не є саме лише встановлення факту розповсюдження такої інформації, а необхідною умовою є сукупність зазначених обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем належним чином не доведено, що у сюжеті програми «ТСН» відбулось поширення саме недостовірної інформації. Крім цього, позивачем не доведено, що поширення такої інформації завдало йому шкоди. А саме, позивач не довів належними та допустимими доказами, що поширена інформація у сюжеті "ТСН" не відповідає дійсності, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.

Натомість, позивач не заперечує проти того, що події, про які йдеться мова у сюжеті "ТСН" мали місце, але вини позивача в тому, що показані у сюжеті "ТСН" туристи не отримали належні послуги, не має.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ТО Ільтур» (туроператор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «ПЗН» (турагент) було укладено Агентський договір №18021407 (далі за текстом - договір) (а.с. 25-32).

У відповідності до п.1.1. договору, турагент від імені, за дорученням та за рахунок туроператора за винагороду надає посередницькі послуги з реалізації туристичних послуг (туристичного продукту) туроператора шляхом укладення договорів.

Згідно з п.2.2.1. договору, турагент (позивач) зобов'язаний здійснювати реалізацію туристичних послуг відповідно до вимог цього Договору та українського законодавства, доводити до відома туриста достовірну і повну інформацію про пропоновані послуги (правила поведінки в країні перебування, місця розташування готелю, умови проживання, особливості харчування, обслуговування, зустрічей і проводів, умови страхування і т.д.).

В той же час, пунктом 2.2.6. договору встановлено, що турагент (позивач) зобов'язаний своєчасно оплачувати заброньовані туристичні послуги, згідно п.5 цього Договору. Однак, докази своєчасної оплати туристичних послуг позивачем не надано.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що турагент несе відповідальність перед туроператором, туристом і третіми особами за завдану їм моральну та матеріальну шкоду, що виникли в разі невиконання або неналежного виконання турагентом своїх зобов'язань за Договором і українського законодавства за винятком випадків, передбачених цим Договором.

Таким чином, умовами договору спростовуються посилання позивача на те, що турагент не несе відповідальність перед туроператором, туристом і третіми особами за завдану моральну та матеріальну шкоду, які можуть виникнути в разі неналежного виконання турагентом своїх зобов'язань за Договором. Докази належного виконання позивачем агентського договору №18021407 від 14.02.2014 року в матеріалах справи відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України щодо негативної інформації, поширеної про особу, безпідставне і не може бути покладене в обґрунтування позовних вимог, оскільки цю норму виключено з Цивільного кодексу з 27.03.2014 року Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо права на інформацію».

У відповідності до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і позивача, який повинен був довести належними засобами доказування факт недостовірності інформації, яку він просить спростувати, шляхом доведення належного виконання своїх обов'язків перед туристами та туроператором.

Враховуючи викладене, вимога позивача про спростування недостовірної інформації, викладеної товариством з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Студія «1+1» є безпідставною, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що відповідачем було поширено в ефірі програми «ТСН» саме недостовірну інформацію.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/15630/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ПЗН" на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/15630/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/15630/14 залишити без змін.

3. Справу №910/15630/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз