ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р.Справа № 922/197/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Продресурс ЛТД" (м. Харків)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фріч-ТОТ" (м. Харків) , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м. Київ)
про стягнення 118971,50 грн
за участю представників сторін:

позивача - Живушко О.С. (довіреність 01-11 від 01.11.2014 р.);

відповідача (ТОВ "Фріч-ТОТ") - не з'явився;

відповідача (ФОП ОСОБА_2) - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Продресурс ЛТД", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фріч-ТОТ" (перший відповідач); 2) Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (другий відповідач), в якій просить суд:

1. стягнути солідарно з першого відповідача (ТОВ "Фріч-ТОТ") та другого відповідача (ФОП ОСОБА_2) на свою користь 3% річних - 712,91 грн.

2. стягнути з другого відповідача (ФОП ОСОБА_2) на свою користь за невиконання покладеного на нього обов'язку суму основного боргу у розмірі 104502,51 грн.; пеню у розмірі 6052, 55 грн.; інфляційні втрати - 7703,53 грн., а всього у розмірі 118258,59 грн.

Судові витрати просить суд покласти на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Свої позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 своїх зобов'язань по договору поставки товару №99-12К від 18.12.2012 р. та зобов'язаннями, які виникають у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фріч-ТОТ" за договором поруки №20-01 від 25.08.2014 р.

Представник позивача в судовому засіданні 17.02.2015 р. підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання 17.02.2015 р. не з'явилися, витребуваних судом документів не надали, про причину неявки суд не повідомили. Про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштових відправлень, які долучено судом до матеріалів справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи й відсутність їх представників не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

18.12.2012 р. між ТОВ "ТД "Продресурс ЛТД" (постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір поставки товару №99-12К.

Згідно до п. 1.1., постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар у відповідності з поданими покупцем замовленнями, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно сплачувати його вартість на умовах даного договору.

Позивач свої зобов'язання по договору виконав в повному обсязі, а саме: за вимогою другого відповідача поставив товар відповідно до замовлень, а саме: видаткова накладна №3541П віл 12.02.14р. на суму 1108,62 грн.; видаткова накладна №34871П від 12.02.14р. на суму 1108,62 грн. (повернуто товару на суму 23,28 грн., а отже заборгованість складає 1085,34 грн.)

Згідно п. 4.2. договору, який узгоджений сторонами в протоколі узгодження розбіжностей до договору поставки товару №99-12К від 18.12.2012 р., покупець перераховує кошти за поставлену партію товару не пізніше 45 календарних днів з моменту отримання товару.

Факт отримання відповідачем ФОП ОСОБА_2 товару підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, які підписані представниками сторін та скріплені печатками. Також в матеріалах справи наявні податкові накладні, товаро-транспорті накладні та відомості про вантаж до цих видаткових накладних.

Судом встановлено, що позивач виконав свої обов'язки у повному обсязі, поставив відповідачеві товар на загальну суму 109106,10 грн., проте відповідач ФОП ОСОБА_2 в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору товару №99-12К від 18.12.2012 р., лише частково оплатив за отриману продукцію.

В порядку досудового врегулювання спору, відповідно до частини 2 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, позивачем на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 рекомендованим листом було надіслано претензію №1 з вимогою погасити заборгованість на суму 57137,50 грн., яка залишилась без відповіді.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості з ФОП ОСОБА_2 за отриманий товар в сумі 104502,51 грн. правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Стосовно заявленої до стягнення у позові пені в сумі 6052,55 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів.

Таким чином, розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 6052,55 грн. пені, суд, визнав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, встановив відсутність угоди сторін про неустойку на випадок порушення зобов`язань з боку відповідача. Письмового договору між сторонами укладено не було, а Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та встановлює лише обмеження розміру такої неустойки, яка встановлюється за згодою сторін.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 інфляційних втрат в розмірі 7703,53 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши зроблений позивачем розрахунок суми інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 інфляційних в сумі 7703,53 грн. підлягає задоволенню як правомірна.

Крім того, 25.08.2014 р. між ТОВ "Торговий Дім Продресурс ЛТД" (кредитор) та ТОВ "ФРІЧ-ТОТ" (поручитель) було укладено договір поруки №20-01. За цим договором відповідач ТОВ "ФРІЧ-ТОТ" поручився перед позивачем за виконання обов'язку відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за договором поставки товару №99-12К від 18.12.2012 р., в об'ємі та на умовах, встановлених договором поруки.

Згідно п. 1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за невиконання боржником свого основного зобов'язання в обсязі, який дорівнює сплаті трьох процентів річних від простроченої суми за основним договором.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, під основним договором в цьому договорі розуміють договір поставки товару №99-12К від 18.12.2012 р., що укладений між кредитором (в основному договорі іменується постачальник) та боржником (в основному договорі іменується покупець).

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, відповідач ТОВ "ФРІЧ-ТОТ" солідарно відповідає з відповідачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 перед позивачем за виконання зобов'язань за договором поставки товару №99-12К від 18.12.2012 р. в тому обсязі, який передбачений п. 1.2 договору поруки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Позивачем зроблений розрахунок 3% річних, сума яких складає 712,91 грн., надані розрахунки відповідають вимогам чинного законодавства та відносинам, що склалися між сторонами, а тому нарахована сума 3% річних підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки з їх вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРІЧ-ТОТ" (61010, м. Харків, Червонозаводський р-н., вул. Основ'янська, 55; Код ; р/р 3832 в АТ "Сбербанк Росії" у м. Харкові, МФО 320627) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (03186, АДРЕСА_1; ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1; поточні рахунки: НОМЕР_2 в ПАТ "ВіЕйБі Банк", МФО 380537, НОМЕР_3 в ПАТ "Банк "ЮНІСОН", МФО 380902) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Продресурс ЛТД" (, 61010, м. Харків, вул. Основ'янська, 55) 3% річних у розмірі 712,91 грн. та судовий збір у розмірі 14,26 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (03186, АДРЕСА_1; ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1; поточні рахунки: НОМЕР_2 в ПАТ "ВіЕйБі Банк", МФО 380537, НОМЕР_3 в ПАТ "Банк "ЮНІСОН", МФО 380902) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Продресурс ЛТД" (, 61010, м. Харків, вул. Основ'янська, 55) заборгованість в розмірі 104502,51 грн., інфляційні втрати в розмірі 7703,53 грн. та судовий збір у розмірі 2244,12 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

В частині стягнення пені в сумі 6052,55 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.2015 р.

Суддя Г.І. Сальнікова