РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015Справа №910/2856/15-г
Суддя Отрош І.М., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»
доДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач»
пророзірвання договору
Представники сторін:

від позивача: Вичівська О.Ю. - представник за довіреністю № 18 від 26.01.2015;

від відповідача: Іорданова Н.М. - представник за довіреністю № ЦХП -15/12 від 12.01.2015;

Міненко Ю.А. - представник за довіреністю № ЦХП - 15/6 від 12.01.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» з вимогами до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» про розірвання Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України у зв'язку з тим, що жодна із сторін договору не приступила до його виконання, істотною зміною обставин, якими є високий рівень інфляції, зростання собівартості товарів, а також небажанням відповідача вносити зміни до договору та розривати його.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2856/15-г, розгляд справи призначено на 02.03.2015.

27.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши у судовому засіданні 02.03.2015 клопотання відповідача про припинення провадження у справі, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

У судовому засіданні 02.03.2015 представник позивача подав письмові пояснення; надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.03.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 02.03.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.09.2014 між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСО» (постачальник) укладено Договір поставки № ЦХП-02-03114-01, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому Договорі.

Відповідно до п. 13.3 Договору усі доповнення та зміни до нього дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Пунктом 13.7 Договору сторони погодили, що термін дії даного Договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2014, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника, - до повного виконання.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 267 Господарського кодексу України, договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

За змістом ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Положеннями ст. 252 Цивільного кодексу України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто, за змістом наведених норм строком дії договору є певний період, що визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами, та перебіг якого починається з відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вбачається з п. 13.7 Договору, сторони погодили, що Договір діє до 31.12.2014.

При цьому суд зазначає, що умова договору, викладена в п. 13.7 Договору, про його дію до повного виконання в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника, за своєю правовою природою не може розглядатися як строк (термін) дії договору, оскільки не містить вказівки на конкретну календарну дату або подію, яка має неминуче настати, а відтак і не відповідає вимогам статті 252 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 13.3 Договору усі доповнення та зміни до нього дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Судом встановлено, що сторони не укладали будь-які додаткові угоди до Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014, якими б продовжували строк його дії.

Крім того, у Договорі поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 відсутні умови, які передбачали б продовження строку його дії за умови відсутності заперечень сторін.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що строк дії Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 закінчився 31.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог щодо розірвання Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 позивач посилається на те, що жодна із сторін договору не приступила до його виконання, на істотні зміни обставин, якими є високий рівень інфляції, зростання собівартості товарів, а також вказує на небажання відповідача вносити зміни до договору та розривати його.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Суд зазначає, що розірванням договору є припинення зобов'язань його сторін. Під припиненням договірного зобов'язання розуміється абсолютне зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або в договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Суд наголошує на тому, що розірвання договору можливе лише за умови його дії, тобто, строк дії договору не повинен бути таким, що закінчився, оскільки, як вбачається зі статті 631 Цивільного кодексу України, при закінченні строку дії договору сторони не можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Таким чином, зобов'язання сторін припиняються з моменту закінчення строку дії договору на майбутнє, водночас, ті зобов'язання, які виникли в межах строку дії договору, мають виконуватись сторонами належним чином та підстави для їх припинення передбачені статтями 599-609 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що судом встановлено, що строк дії Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 закінчився 31.12.2014, та доказів продовження строку його дії сторонами суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання Договору поставки № ЦХП-02-03114-01 від 29.08.2014 є необгрунтованими, оскільки на дату звернення позивача з позовом до суду був відсутній предмет спору, а отже, права позивача не були порушені.

Суд зазначає, що 27.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд звертає увагу, що припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент подання позову (порушення провадження у справі) та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18.

За таких обставин, зважаючи на встановлення судом факту відсутності предмета спору на дату порушення провадження у даній справі - 12.02.2015, у суду відсутні підстави припиняти провадження у справі.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 10.03.2015

Суддя І.М. Отрош