РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/28353/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" (вул. Чигоріна, 12, офіс 11, м. Київ, 01042)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН" (вул. Качалова, 5-В, м. Київ, 03146)

про стягнення 46 269,11 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Волохач А.М. - представник, дов. № 27/11-1 від 27.11.14 р.

Від відповідача: не з"явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН" про стягнення 46269,11 грн., а саме 33349,11 грн. заборгованості за поставлений товар, 6766,72 грн. пені, 6152,41 грн. інфляційних нарахувань, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору поставки № 19/11-1 від 19.11.13 р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 33349,11 грн., за наявності якої позивачем нараховано пеню та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.14 р. порушено провадження у справі № 910/28353/14 та призначено до розгляду на 03.02.15 р..

Ухвалю суду від 03.02.15 р. розгляд справи відкладався на 17.02.15 р..

В судові засідання 03.02.15 р. та 17.02.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 03.02.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 405.

Відомості про вручення ухвали суду від 03.02.15 р., копія якої направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві адресу, на час проведення судового засідання 17.02.15 р. відсутні.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо від стеження пересилання поштового відправлення № 313, в якому зазначено, що станом на 17.02.2015 поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання від представника позивача про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

До початку судового засідання 03.02.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано письмове пояснення № 27/01 від 27.01.15 р., в якому позивача повідомив, що оригінали заявок на отриманий товар від покупця не отримувались, позивачем за Договором № 19/11-1 від 19.11.13 р. товар постачався без попередньої оплати на підставі усної домовленості між керівниками підприємств.

Крім того, позивач повідомив про відсутність в теперішній час та в минулому інших правовідносин між сторонами, а також відсутність додаткових угод до спірного договору.

Письмове пояснення разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 03.12.14 р. та 17.05.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 22.12.14 р. та 03.02.15 р. відповідачем суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 17.02.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

19 листопада 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" (Постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН" (Покупець за договором, відповідач у справі) підписаний Договір поставки № 19/11-1 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця металопрокат (далі - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти Товар від Постачальника та оплатити його згідно умов даного Договору. За домовленістю Сторін, вантажовідправником Товару можуть бути треті особи.

Найменування, одиниці вимірювання, загальна кількість Товару та його ціна передбачаються в Специфікаціях та/або у видаткових накладних, що підписуються сторонами (п.1.2 Договору).

Розділами 2-7 Договору сторони погодили кількість та якість товару, умови поставки, порядок та умови розрахунків, прийомку товару тощо.

Згідно п.11.1 Договору цей Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2013 року. У випадку, якщо жодна з сторін за місяць до припинення дії договору не дасть письмове повідомлення про припинення дії договору, він вважається пролонгованим на наступний рік з 1 січня по 31 грудня. Дана умова діє на кожний наступний рік.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами розділу 3 Договору Товар, вказаний в п. 1.1. - 1.2. цього договору, поставляється партіями на умовах DDR відповідно до міжнародних Правил тлумачення термінів "Інкотермс" в редакції 2010 року на склад Покупця за адресою Київська обл., м. Бориспіль, вул. Броварська 7. Товар переходить у власність Покупця з моменту поставки товару на умовах DDR. За домовленістю Сторін, у Специфікаціях або додаткових угодах до Договору на окремі партії Товару можуть бути передбачені інші умови поставки.

Згідно п. 3.2. Договору на кожну партію Товару, поставленого згідно умов п. 3.1. даного Договору Постачальник передає Покупцю наступні документи: рахунок-фактуру оригінал); видаткову накладну (оригінал); податкову накладну (оригінал); сертифікат якості (за вимогою Покупця - завірену Постачальником копію).

Згідно п.п. 3.3, 3.5 - 3.9 Договору сторони погодились, якщо інше не обумовлено сторонами в специфікації, то Постачальник Покупцеві Товар у наступні строки: у випадку 100% попередньої оплати - протягом 60 (шістдесяти) днів з попередньої оплат; у випадку розрахунків на умовах відстрочки платежу - протягом 60 (шістдесяти) днів з дати підписання сторонами специфікацій на окрему партію Товару або з дати зазначеної Сторонами у Специфікації чи Додатковій угоді, при цьому допускається дострокова поставка Товару Постачальником.

Строк поставки нержавіючих і легованих марок сталі - 70 (сімдесят) днів (від дати, визначеної відповідно до ч. 1 п. 3.3. Договору), якщо інший строк не був погоджений Сторонами додатково.

Покупець надсилає заявки засобами електронного зв'язку (за допомогою мережі Інтернет), факсимільного зв'язку на телефон/факс Постачальника, а також за допомогою поштового зв'язку на адресу Постачальника. Кількість та асортимент Товару указується в заявці та узгоджується сторонами. Результат узгодження оформляється у вигляді Рахунку-фактури та направляється Покупцю для оплати. Поставка Товару відбувається засобами Постачальника за його власний рахунок.

Як зазначено позивачем в письмових поясненнях № 27/01 від 27.01.14 р., які знаходяться в матеріалах справи, товар за Договором відпускався на підставі усних замовлень між керівниками підприємств.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору, на підставі здійснених відповідачем в усному режимі замовлень позивачем було здійснено поставку Покупцю товару на суму 607193,57 грн. за накладними: №№ 31 від 10.07.13 р., 75 від 23.07.13 р., 35 від 15.08.13 р., 97 від 30.08.13 р., 45 від 10.09.13 р., 59 від 12.09.13 р., 113 від 26.09.13 р., 16 від 04.10.13 р., 68 від 23.10.13 р., 86 від 25.10.13 р., 103 від 30.10.13 р., 104 від 30.10.13 р., 57 від 13.03.13 р., 94 від 21.11.13 р., 99 від 21.11.13 р., а також відповідними податковими накладними копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується підписами на вищевказаних видаткових накладних уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН", який діяв на підставі довіреностей, чинних на час здійснення поставок. Копії довіреностей знаходяться в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п.5.1 Договору Прийомку Товару за кількістю та якістю здійснює Покупець Товару (уповноважена ним особа), згідно положень "Інструкції про порядок приймання товару виробничого призначення і товарів народного споживання по якості", що затверджена постановою Держарбітражу від 25.04.1966 р. № П-7, "Інструкцією виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості», що затверджена постановою Держарбітражу від 15.06.1965 р. № П-6.

Заперечень щодо факту поставки товару за вказаними накладними відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі товару Товариству з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН", а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору розрахунки за Товар здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі виставлених Постачальником рахунків-фактур на кожну окрему партію Товару. За домовленістю сторін допускається оплата готівкою (в касу підприємства) або розрахунок банківською платіжною карткою. Вартість Товару визначається у Специфікаціях та/або видаткових накладних, які є невід'ємними частинами Договору.

У відповідності п.4.4 Договору умови оплати Товару: 100% попередня оплата вартості кожної партії Товару, або оплата на умовах відстрочки платежу в строк, вказаний в Специфікаціях. Днем здійснення оплати вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (або внесення грошових коштів до каси підприємства). За домовленістю Сторін, ними може бути встановлено інші умови оплати Товару, що Сторони зазначають в Специфікаціях або інших додатках, які укладаються Сторонами.

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що позивачем здійснено поставку товару на загальну суму 607193,57 грн., на підтвердження чого надані копії відповідних накладних. Враховуючи здійснене відповідачем перерахування грошових коштів в загальній сумі 573843,59 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку, залишок вартості неоплаченого відповідачем поставленого за Договором товару становив 33349,98 грн..

Оскільки в подальшому всупереч досягнутим між сторонами домовленостям відповідач своїх зобов'язань щодо поставки товару не виконав, позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу № В23/10 від 27.10.14 р. з вимогою перерахувати кошти в сумі 33349,98 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД", що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 9291 від 04.11.14 р. та відповідного опису вкладення від 04.11.14 р.. Згідно наявної в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 196 вказана вимога отримана відповідачем 18.11.14 р..

Зазначена вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" грошових коштів в сумі 33349,98 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН" утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № поставки № 19/1-1 від 19.11.13 р. суду не надано.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача залишку основного боргу в сумі 33349,98 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.7.1 Договору у випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у п. 4.4. цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,2 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення виконання зобов'язання, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 6766,72 грн. за період з 23.11.13 р. по 15.12.13 р. та інфляційні нарахування в сумі 6152,41 грн. за період з 23.11.13 р. по жовтень 2014 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5. Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, положення пункту 7.1 Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення не дає суду чіткого визначення строку нарахування пені, а тому в контексті положень ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови № 14 відповідне положення п.7.1 Договору не може бути застосоване і нарахування пені за Договором повинно здійснюватись у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

На підставі встановленого суд зазначає, що позивачем в позовній заяві зазначено про урахування при розрахунку пені періоду з 23.11.13 р. по 30.11.14 р., проте у відповідності до присів чинного законодавства нарахування пені за невиконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого за Договором товару можливе лише в період з 23.11.13 р. по 23.05.14 р..

Зважаючи на вищевикладене, розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України з урахуванням визначеного позивачем початку періоду нарахування пені (23.11.13 р.), становить 2648,81 грн. за період з 23.11.13 р. по 23.05.14 р., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають частковому задоволенню в сумі 2648,81 грн..

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, становить 6660,70 грн., а отже є більшою, ніж заявлено у позивача. Проте, приймаючи до уваги пред'явлення позивачем до стягнення інфляційні нарахування в сумі 6152,41 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 6152,41 грн..

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 11, 202, 205, 509, 525, 526, 599, 610, 612, 626, 629, 655, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦБУДБЕТОН" (вул. Качалова, 5-В, м. Київ, 03146, 3471008) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ИНТЕР СТАЛЬ ЛТД" (вул. Чигоріна, 12, офіс 11, м. Київ, 01042, код 37955491) 33349 (тридцять тисяч триста сорок дев'ять) грн. 98 коп. боргу, 2648 (дві тисячі шістсот сорок вісім) грн. 81 коп. пені, 6152 (шість тисяч п'ятдесят дві) грн. 41 коп. інфляційних нарахувань та 1664 (тисячу шістсот шістдесят чотири) грн. 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 03 березня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .

.