КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 910/20691/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Дикунської С.Я.

Ропій Л.М.

при секретарі судового засідання: Мурашко М.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Юр М.А. (за дов. б/н від 18.09.2014 року);

від відповідача: Хорошева К.М. (за дов. б/н від 29.12.2014 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена"

на рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2014 року

у справі №910/20691/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена", м. Бориспіль

до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", м. Київ

про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про визнання недійсним з моменту укладення Кредитного договору №295/10 від 28.04.2010 року та застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.11.2014 року у справі №910/20691/14 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена" у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним Кредитний договір в момент його укладення суперечив закону. Судом першої інстанції встановлено, що особи, які підписали спірний Кредитний договір з боку Позивача та Відповідача, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що на думку відповідача, у Кредитному договорі, в порушення ст. 632 Цивільного кодексу України, відсутня істотна умова договору - ціна. Крім того, позивач зазначає, що умови вказаного договору не містять умов про відповідальність публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» при порушенні умов Кредитного договору. Також, позивач в апеляційній скарзі звертає увагу на відсутність повноважень на підписання спірного договору у генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Лігена».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2014 року у справі №910/20691/14 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена" до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Коршун Н.М., судді Алданова С.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 16.02.2015 року.

16.02.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення позивача до апеляційної скарги.

Також, 16.02.2015 року до канцелярії суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із неможливістю забезпечити участь у судовому засіданні свого представника.

До канцелярії суду 16.02.2015 року надійшов відзив публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на апеляційну скаргу, у відповідності до якого відповідач просить залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

В судове засідання, призначене на 16.02.2015 року, з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору. Представник позивача у судове засідання не з'явився.

В судовому засіданні представником відповідача надано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі №910/20691/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року у справі №910/20691/14 продовжено строк розгляду справи на 15 днів на підставі ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України; розгляд справи відкладено на 03.03.2015 року.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року, враховуючи перебування судді Алданової С.О. у відпустці, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Коршун Н.М., судді Дикунська С.Я., Ропій Л.М.

В судове засідання, призначене на 03.03.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 28.04.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» (Позичальник) було укладено Кредитний договір №295/10 (т. 1, а.с. 18-39) (далі за текстом - Кредитний договір).

У відповідності до п.1.1. Кредитного договору Банк надає позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку строковий кредит в сумі, що дорівнює 771 752,40 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором.

З матеріалів справи слідує, що сторонами було укладено ряд додаткових угод, зокрема: №1 від 29.04.2010 року (т. 1, а.с. 40-41), №2 від 11.11.2010 року (т. 1, а.с. 42-46), №3 від 28.12.2011 року 9т. 1, а.с. 47-48), №4 від 31.07.2012 року (т. 1, а.с. 49-55), якими внесено зміни до умов Кредитного договору.

Спір у справі виник внаслідок того, що на думку позивача, Кредитний договір №295/10 від 28.04.2010 року є недійсним з моменту укладення, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що між сторонами було укладено договір, який за своєю правовою природою є Кредитним договором, внаслідок чого між сторонами виникли кредитні відносини.

Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як на підставу недійсності Кредитного договору, Позивач посилається на те, що його умови є несправедливими, недобросовісними, та спричинили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивачу, тому що кредит надавався не в державній грошовій одиниці України, а у валюті, та саме по собі надання Відповідачем кредиту у валюті та погашення кредиту у валюті Позивач вважає протиправним.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Щодо тверджень позивача про використання іноземної валюти як засобу платежу, що на думку позивача є підставою для визнання Кредитного договору недійсним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Однак, згідно з ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічні положення передбачені Господарським кодексом України.

У відповідності до ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує на тому, що законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Щодо відповідних Ліцензій Національного Банку України, які необхідні для видачі та обслуговування кредиту за Кредитним договором колегія суддів зазначає наступне.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001 року №368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням «Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків», затвердженим Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 року №279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 року №406 «Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» посилено вимоги до формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до ст. 5 Декрету індивідуальна ліцензія, про яку вказує позивач, видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, зазначений у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пунктом «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Враховуючи, що законодавством не врегульовано питання щодо встановлення термінів та сум кредитів в іноземній валюті як критерію їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, то й розширення режиму індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам, є неможливим.

Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії) та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до п. 1.4 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 (далі - Положення № 483) використанням іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Пунктом 1.5 Положення №483 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, а також сплата процентів за цим кредитом, не потребує наявності індивідуальної ліцензії (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5).

Матеріалами справи підтверджується наявність у Відповідача Банківської ліцензії № 92 від 07.12.2007 року, виданої Національним банком України.

У відповідності до вказаної Ліцензії Відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Також, матеріали справи містять Дозвіл №92-1 від 07.12.2007 року (з додатком), виданий Національним банком України, згідно якого Відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, і ін.

З огляду на викладене, доводи, на які посилається позивач як на підставу недійсності Кредитного договору, не приймаються колегією суддів до уваги з мотивів необґрунтованості та спростовуються наявними матеріалами справи, оскільки Відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Стосовно посилань Позивача на те, що при укладені Кредитного договору сторонами визначено плаваюча процентна ставка, у зв'язку з чим відсутня істотна умова договору - ціна, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отримавши кредит на умовах сплати плаваючої процентної ставки та підписавши кредитний договір, позичальник висловив свою згоду на коригування плаваючої процентної ставки, що спростовує твердження Позивача про односторонню зміну процентної ставки.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що попередньо погоджене сторонами використання плаваючої відсоткової ставки включає в себе як її збільшення, так і зменшення.

Крім того, пунктами 1.3.1., 1.3.2. Кредитного договору встановлено розміри відсоткових ставок, які не оскаржувались у судовому порядку, що спростовує обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Щодо посилань апелянта на відсутність повноважень генерального директора позивача на підписання Кредитного договору колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Протоколу №3 загальних зборів учасників позивача від 28.04.2010 року прийнято рішення отримати кредит та надати право підпису договору іпотеки, кредитного договору генеральному директору Петрову Г.Я.

Також, у відповідності до п.8.3. Статуту позивача, 100% статутного капіталу одноособово належали Петрову Г.Я., який в свою чергу був підписантом Кредитного договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність повноважень у Петрова Г.Я. на підписання спірного договору.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пленум Вищого господарського суду України у своїй постанові від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснив, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Колегією суддів встановлено, що Банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання по Кредитному договору та надав Позивачу (Позичальнику) кредит у межах суми, визначеної у Кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), що підтверджується банківськими виписками про рух коштів, копії яких наявні в матеріалах справи та які свідчать про подальше схвалення Позивачем оспорюваного Кредитного договору, оскільки Позивач отримав кредит та від коштів, що поступили на його рахунки, не відмовився.

Таким чином, зазначені вище дії Позивача (отримання кредиту по договору) свідчать про схвалення останнім оспорюваного правочину, а отже Кредитний договір вважається чинним з моменту його укладення і, відповідно, з цього моменту на сторін правочину поширюються усі права та обов'язки за оспорюваним правочином.

Нормами ст.204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, Позивачем, всупереч норм чинного законодавства, не доведено наявність обставин, які свідчили б про недійсність Кредитного договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Дослідивши зміст кредитного договору, що оскаржується, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, графік погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст 1054 Цивільного кодексу України. Вказаний Кредитний договір скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств, а на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і валюти кредиту, з огляду на що підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення Кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні похідних позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2014 року у справі №910/20691/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Лігена" на рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2014 року у справі №910/20691/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2014 року у справі №910/20691/14 залишити без змін.

3. Справу №910/20691/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.Я. Дикунська

Л.М. Ропій