ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р.Справа № 922/261/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (смт. Котельва, Полтавська обл.)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" (м. Зміїв, Харківська обл.)
про стягнення 270000,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (особисто), ОСОБА_2 (довіреність від 06.02.2015);

відповідача - Гаврилюк В.М. (довіреність від 14.01.2015)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки молока №28/12-12 від 28.12.2012 р. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 270000,00 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати в розмірі 14000,00 грн., витрачені на отримання правової допомоги та 5680,00 грн. зі сплати витрат у судового збору за подання позовної заяви.

В запереченнях (вх.№3638 від 02.02.2015) представник відповідача зазначив, що заборгованість ТОВ "С-Транс" перед позивачем станом на 31.01.2015 р. складає 265300 грн. Також представник відповідача заперечив проти стягнення з ТОВ "С-Транс" правової допомоги у сумі 14000,00 грн. у зв'язку з тим, що не надано ніяких доказів з питань надання правової допомоги.

16.02.2015 за вх.№6051 до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розстрочення виплати боргу.

В судовому засіданні 16.02.2015 було оголошено перерву до 02.03.2015 о 10:30 год.

27.02.2015 за вх. №№7652 та 7653 до канцелярії суду від представника позивача надійшли клопотання про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку, вирішив за можливе задовольнити їх.

Крім того, 27.02.2015 за вх. №7651 до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" на користь позивача заборгованість в розмірі 265300,00 грн., яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки молока №28/12-12 від 28.12.2012 р., у зв'язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості в сумі 4700,00 грн. Також просить суд покласти на відповідача судові витрати в розмірі 14000,00 грн., витрачені на отримання правової допомоги та 5680,00 грн. зі сплати витрат у судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначену заяву про зменшення позовних вимог до розгляду та подальший розгляд справи ведеться з урахуванням цієї заяви.

02.03.2015 за вх. №7830 до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку, вирішив за можливе задовольнити його.

02.03.2015 за вх.№7761 до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розстрочення виплати боргу.

Позивач в судовому засіданні 02.03.2015 підтримав зменшені позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.03.2015 визнав заборгованість в розмірі 265300,00 грн., проти стягнення з відповідача витрат на юридичні послуги в розмірі 14000,00 грн. заперечив.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.12.2012 року між ФОП ОСОБА_1 (постачальник) та ТОВ "С-Транс" (покупець) було укладено договір поставки № М28/12-12 (далі за текстом - Договір).

Згідно п.1.1 договору постачальник зобов'язується передати покупцю товар партіями, в обумовлений цим договором термін, молоко охолоджене, яке за якістю відповідає вимогам ДСТУ 3662-97 "молоко коров'яче незбиране. Вимоги по закупівлі" іменоване надалі товар, а покупець зобов'язується прийняти і сплатити цей товар на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, поставка товару здійснюється партіями, автотранспортом покупця або постачальника відповідно до домовленості сторін та правил "Інкотермс" (СРТ перевезення сплачено до).

Відповідно до п. 2.4. договору, постачальник на кожну партію товару зобов'язаний видати представнику покупця наступні супровідні документи: видаткову накладну, товаро-транспортну накладну на кожну партію; підсумкову податкову накладну один раз на місяць.

Згідно п. 4.1 договору, покупець оплачує товар за договірними цінами, діючими на момент відвантаження партії товару.

Ціна на молоко, що поставляється, визначається протоколом узгодження ціни, про зміну ціни постачальник повинен повідомити не менш ніж за 14 календарних дні. У разі не згодою з новою ціною покупець має право не підписувати нову специфікацію та відмовитися від поставки.

Відповідно до п. 5.1 договору, розрахунок за поставлену партію товару здійснюється в безготівковій (готівковій) формі за кожну поставку в строк до Зх днів.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями спеціалізованих товарних накладних, товарно-транспортних накладних. Також в матеріалах справи наявні довіреності на отримання від ФОП ОСОБА_1 цінностей за договором поставки молока №28/12-12 від 28.12.2012 р.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було не в повному обсязі сплачено за отриманий товар. Це підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2014 по 10.12.2014 року між ТОВ "С-Транс" і ФОП ОСОБА_1 за договором № М28/12-12 від 28.12.2012, а також наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень.

Крім того, позивач отримав лист від 24.11.2014 року за № 1907 в якому відповідач підтвердив наявність заборгованості по розрахункам за договором № М28/12-12 від 28.12.2012.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за отриманий товар в сумі 265300,00 грн. правомірна та обґрунтована, така, що визнана відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача щодо розстрочення виплати боргу зазначає наступне.

Господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання.

Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Для застосування передбачених цією нормою заходів, суду необхідно встановити чи є у наявності обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі.

Враховуючи питання про розстрочку або відстрочку виконання рішення суду, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК України і ст. 121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду.

Відповідно до п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В даному випадку посилання відповідача на те, що в зв'язку з одноразовим стягненням боргу з відповідача приведе до закриття і банкрутства підприємства і звільнення більше 300 працівників, є необґрунтованим та не підтверджене жодним доказом.

Таким чином, суд, дослідивши клопотання представника відповідача щодо розстрочення виплати боргу, вважає необхідним відмовити у його задоволенні, оскільки воно не доведено належними доказами та позбавлено достатнього фактичного обґрунтування.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат за юридичні послуги у розмірі 14000,00 грн. слід зазначити наступне: сума витрат на отримання правової допомоги в даній справі не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв'язку зі стягуваємою сумою.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. У контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише у тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Також, суд зазначає, що 05.01.2015 між позивачем, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 дуло укладено договір №2 про надання юридичних послуг.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI, адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

В даному випадку позивачем не додано до матеріалів справи доказів того, що ФОП ОСОБА_4 є адвокатом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат за юридичні послуги в розмірі 14000,00 грн. належним чином не обґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 5680,00 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" (63403, м. Зміїв, Таранівське шосе 5; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (38600, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) заборгованість в розмірі 265300,00 грн. та судовий збір у розмірі 5680,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.03.2015 р.

Суддя Г.І. Сальнікова