РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015Справа №910/1416/15-г
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом дочірнього підприємства "Автомаз-Україна"

до товариства з обмеженою відповідальністю"Спецбудбетон"

про стягнення 26 695,50 грн.

Представники сторін:

від позивача: Глазунов І.Ю. - представник за довіреністю № б/н від 31.01.2015 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги дочірнього підприємства "Автомаз-Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбудбетон" про стягнення 26 695,50 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.05.2012 року між дочірнім підприємством "Автомаз-Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "Спецбудбетон" укладений договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів № 73/4.

П. 1.3. договору передбачено, що відповідно до даного договору виконавець зобов'язується виконувати ремонт та технічне обслуговування (надалі - послуги, ремонт, роботи) дорожніх транспортних засобів та їх складових (надалі -ДТЗ та (чи) його складових) на замовленням замовника, а замовник зобов'язується своєчасно прийняти та оплатити в виконані послуги на умовах, які визначені у наряді-замовленні та даним договором.

На виконання умов вказаного договору надані послуги з ремонту автотранспортного засобу з використанням власних частин та матеріалів на загальну суму 14 428,80 грн. Окрім цього відповідачу були поставлені запасні частини відповідно до видаткової накладної № ОР4-000036 від 25.02.2014 року на суму 799,11 грн. та видаткової накладної № ОР4-000043 від 28.02.2014 року на суму 2 597,00 грн.

Відповідач не оплатив надані послуги та вартість запасних частин і заборгованість відповідача перед позивачем становить 17 824,91 грн.

Позивач також нарахував відповідачеві відповідно до п. 6.4. договору пеню у сумі 1 718,19 грн.та штраф у сумі 3 564,98 грн., індекс інфляції у сумі 3 213,83 грн. та три проценти річних у сумі 373,59 грн.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 26 695,50 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2015 року порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 10.02.2015 року.

У судове засідання 10.02.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 28.01.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 016.

Представник позивача у судове засідання з'явився та виконав вимоги ухвали суду від 28.01.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.02.2015 року розгляд справи перенесено на 02.03.2015 року.

У судове засідання 02.03.2015 представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 28.01.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 013.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

У відповідності до ст. 87 ГПК України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 03146, м. Київ, вул. Качалова, будинок 5-В, яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 27.01.2015 є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 ГПК України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

03.05.2012 року між дочірнім підприємством "Автомаз-Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "Спецбудбетон" укладений договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів № 73/4.

Відповідно до п. 1.2. договору цей договір регулює правові норми взаємовідносин між замовником та виконавцем послуг з технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів та їх складових.

Згідно з статтею 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

П. 1.3. договору передбачено, що відповідно до даного договору виконавець зобов'язується виконувати ремонт та технічне обслуговування (надалі - послуги, ремонт, роботи) дорожніх транспортних засобів та їх складових (надалі -ДТЗ та (чи) його складових) на замовленням замовника, а замовник зобов'язується своєчасно прийняти та оплатити в виконані послуги на умовах, які визначені у наряді-замовленні та даним договором.

Згідно з п. 2.1 договору надання послуг здійснюється за письмовим замовленням або усним зверненням замовника чи за його попередньою письмовою заявою. За зверненням замовника виконавець самостійно визначає дату, час представлення ДТЗ та його складових і його (їхньої) документації для надання послуг. Роботи виконуються відповідно до наряд-замовлення, який підписується представниками сторін і є невід'ємною частиною цього договору. В наряд-замовленні зазначаються перелік виконаних робіт та їх вартість, перелік деталей та матеріалів, наданих для виконання робіт замовником, а також терміни виконання робіт.

Відповідно до п. 2.11. договору після виконання робіт за нарядом-замовленням, виконавець надає замовнику кінцеве наряд-замовлення, рахунок-фактуру та талон вихідного контролю.

Згідно з ч.1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На виконання умов вказаного договору надані послуги з ремонту автотранспортного засобу з використанням власних частин та матеріалів на загальну суму 14 428,80 грн., про що складено акт № 299-з здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 25.02.2014 року, підписаний представником замовника за довіреністю ААЕ № 098432 від 20.02.2014 року та виставлено рахунок-фактуру № 229-з від 25.02.2014 року

Окрім цього відповідачу були поставлені запасні частини відповідно до видаткової накладної № ОР4-000036 від 25.02.2014 року на суму 799,11 грн. та рахунку-фактури № ОР4-000142 від 25.02.2014 року (отримано за довіреністю ААЕ № 098432 від 20.02.2014 року), видаткової накладної № ОР4-000043 від 28.02.2014 року на суму 2 597,00 грн. та рахунку-фактури № ОР4-000161 від 28.02.2014 року (отримано за довіреністю ААЕ № 098430 від 28.02.2014 року).

Відповідно до п. 4.4.2. договору замовник зобов'язаний здійснити оплату робіт, вартості запасних частин та матеріалів, у розмірі та на підставі виставленого рахунку.

Відповідно до п. 5.1. договору замовник здійснює оплату робіт, вартості запасних частин та матеріалів, у розмірі та на підставі виставленого рахунку.

Згідно з п. 5.7.2. замовник зобов'язується перерахувати кошти виконавцю за виконані послуги протягом 10 днів.

Відповідно до вказаних вище рахунків-фактур ними встановлений термін оплати у день виставлення рахунку.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач не оплатив надані послуги та вартість запасних частин і заборгованість відповідача перед позивачем становить 17 824,91 грн.

Листом від 16.05.2014 року за вих. № 1605/01 відповідач гарантував погасити заборгованість у сумі 17 824,91 грн. до 15.06.2014 року.

Оскільки відповідач не оплатив заборгованість 20.11.2014 року позивач надіслав відповідачеві претензію № 336 від 19.11.2014 року з вимогою оплатити заборгованість. Вказану претензію відповідач отримав 24.11.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. 9.3. договору цей договір укладено до 31.12.2012 року. якщо ні одна зі сторін не попередила іншу про розірвання цього договору не менше як за місяць до кінця дії, цей договір продовжується на наступний рік.

Згідно з ч.1 статті 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 17 824,91 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань позивачем нараховано пеню у сумі 1 718,19 грн. за період прострочення вказаний в розрахунку та штраф у сумі 3 564,98 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» передбачає, що Цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 6.4. договору за прострочення оплати по даному договору замовник сплачує виконавцю, окрім відшкодування завданих збитків, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення, протягом усього строку прострочення, а також крім пені, у випадку прострочення платежу понад 30 календарних днів штраф у розмірі 20 % від простроченої суми.

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення суми пені у сумі 1 718,19 грн. та штрафу у сумі 3 564,98 грн. за розрахунком позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань позивачем нараховано індекс інфляції у сумі 3 213,83 грн. та три проценти річних у сумі 373,59 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за договором, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача індексу інфляції у сумі 3 213,83 грн. та три проценти річних у сумі 373,59 грн. за розрахунком позивача.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст. 75, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбудбетон (03146, м. Київ, вул. Качалова, будинок 5-В; ) на користь дочірнього підприємства "Автомаз-Україна" (02660, м. Київ, вул. Колекторна, будинок 42-а; ідентифікаційний код 32376626) заборгованість в розмірі 17 824 (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 91 коп., пеню у сумі 1 718 (одна тисяча сімсот вісімнадцять) грн. 19 коп., штраф у сумі 3 564 (три тисячі п'ятсот шістдесят чотири) грн. 98 коп., індекс інфляції у сумі 3 213 (три тисячі двісті тринадцять) грн. 83 коп., три проценти річних у сумі 373 (триста сімдесят три) грн. 59 коп. та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським.

Дата підписання рішення: 06.03.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий