КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. Справа№ 910/26037/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Шевченко Я.А.

за участю представників:

позивача: Крюк Ю.А.;

відповідача: Цілик А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська

транспортна страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.12.2014р.

у справі №910/26037/14 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова

компанія "ВіДі-Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська

транспортна страхова компанія"

про відшкодування 10 105,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (далі - відповідач) 10 105,06 грн. виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої страхувальнику позивача було завдано збитків, застрахована за відповідним полісом страхування у відповідача.

Відповідач відзив на позов не надав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 9 605,06 грн. та судовий збір у розмірі 1 736,60 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 8 533,47 грн. та судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- позивач визначив вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки Ford держ. номер АА 3558 НМ, на підставі рахунку № АдС-00005071 від 22.05.2014р. та акту виконаних робіт №АДСА-0014716 від 22.07.2014р. Однак, названі документи не можуть вважатися належним доказом розміру завданої матеріальної шкоди;

- вирішуючи питання про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має відшкодувати позивачу фактичні витрати відповідно до рахунку №АдС-00005071 від 22.05.2014р. та акту виконаних робіт №АДСА-0014716 від 22.07.2014р. Проте такий висновок суду суперечить ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», згідно яких відповідач зобов'язаний відшкодувати в порядку регресу суму, що не перевищує 9 033,47 грн.;

- на думку відповідача, з нього підлягає стягненню страхове відшкодування у сумі 8 533,47 грн. (9 033,47 грн. (матеріальний збиток) - 500,00 грн. (безумовна франшиза) = 8 533,47 грн.).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.02.2015р.

12.02.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Самсіна Р.І.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 8 533,47 грн. та судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити. Однак при цьому представник позивача звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що умовами полісу відповідача щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4361076 передбачено нульову франшизу, а не у розмірі 500,00 грн., як зазначав у своєму рішенні місцевий господарський суд. Представник позивача просив колегію суддів врахувати наведену обставину під час перегляду судового рішення у даній справі.

В судовому засіданні 16.02.2014р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 02.03.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Новікова М.М.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник відповідача підтримав раніше надані пояснення та просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник позивача також підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 02.03.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

18.06.2013р. між позивачем, як страховиком, та Баклицькою І.В., як страхувальником, було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №АС-007753 (том справи - 1, аркуші справи - 10-22), за умовами якого (п.п.1.3, 2) страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку і на умовах, визначених цим договором, Правилами страхування, чинним законодавством України, а страхувальник зобов'язується сплатити страховий платіж у визначений цим договором строк та виконувати інші умови Договору. Предметом цього договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням наступним транспортним засобом: марка і модель - Ford Fusion, реєстраційний номер - АА3558НМ, рік випуску - 2008, дійсна вартість - 73 000,00 грн., який перебуває в заставі у вигодонабувача (ПАТ «ВБТ Банк») згідно з договором застави, укладеним з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

В п.3 названого вище договору наведено перелік страхових випадків, згідно з п.3.2.1 якого до страхових випадків віднесено ДТП - зіткнення застрахованого транспортного засобу з рухомим та (або) нерухомим об'єктом (об'єктами), наїзду на них (у тому числі на споруди, тварин, перепони), падіння, перевезення застрахованого транспортного засобу, биття скла (крім випадків протиправних дій третіх осіб), напад тварин на застрахований транспортний засіб, провал під лід, асфальт.

14.05.2014р. по вул. Шевченка, 192 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки „Ford Sierra" (державний номер АІ8642СА) під керуванням Ткаченко О.М., автомобіля марки „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ) під керуванням Ганищенко І.В. та автомобіля марки „Toyota Avalon" (державний номер АА1971ОА), яким керував Фенченко О.Д. (том справи - 1, аркуші справи - 26-27).

Відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 26.05.2014р. у справі №760/10090/14п (3-3392/14) ДТП сталася в результаті порушення водієм Фенченко О.Д. вимог п.13.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (том справи - 1, аркуш справи - 28).

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ), який був застрахований позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №АС-007753 від 18.06.2013р.

15.05.2014р. страхувальник звернувся до позивача, як страховика, із заявою про настання страхового випадку, а 13.06.2014р. подав заяву про виплату страхового відшкодування (том справи - 1, аркуші справи - 29-31).

Відповідно до звіту №814 від 12.06.2014р., складеного фізичною особою - підприємцем Врублевським В.О. (том справи - 1, аркуші справи - 71-89) вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ), складає 9 033,47 грн.

Згідно з рахунком №Адс-000005543 від 04.06.2014р., актом виконаних робіт №АДСА-0014439 від 10.07.2014р. вартість відновлювального ремонту автомобіля „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ) становить 10 226,04 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 36-37).

Відповідно до страхового акту №КР-008259 від 04.07.2014р. позивач визнав ДТП, яка сталась 14.05.2014р., страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 10 105,06 грн. на користь страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням №2023 від 18.07.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 32-35, 40).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Заява позивача вих.№15/04/8.04/317-14 від 19.08.2014р. про виплату страхового відшкодування (том справи - 1, аркуші справи - 41-42) була залишена відповідачем без належного реагування, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до Господарського суду міста Києва.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, зменшивши заявлену позивачем до стягнення суму страхового відшкодування на 500,00 грн. франшизи, передбаченої полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4361076, виданим відповідачем своєму страхувальнику (винній в ДТП особі).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

В п.37.4 ст. 37 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В частині 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4361076 відповідачем застрахований транспортний засіб, яким було спричинено ДТП, внаслідок чого нанесено шкоду транспортному засобу, застрахованому у позивача. Вина водія Фенченко О.Д. встановлена постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 26.05.2014р. у справі №760/10090/14п (3-3392/14).

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації транспортного засобу „Toyota Avalon" (державний номер АА1971ОА) була застрахована у відповідача на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АС/4361076), саме відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ) відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АС/4361076), а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №АС-007753 від 18.06.2013р., перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як вбачається з матеріалів справи позивач здійснив виплату 10 105,06 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення №2023 від 18.07.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 40).

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив про те, що відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4361076 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., а франшиза 500,00 грн.

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд зменшив заявлену позивачем суму страхового відшкодування на 500,00 грн. франшизи, встановленої полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4361076.

Проте, з наявного в матеріалах справи полісу №АС/4361076 вбачається, що в останньому передбачена франшиза, яка становить 0 грн. Тобто, в даному конкретному випадку у місцевого господарського суду були відсутні підстави для зменшення заявленого позивачем до стягнення страхового відшкодування.

Колегією суддів враховано доводи відповідача про те, що позивачем було невірно визначено розмір страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача, і з цього приводу необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В ст. 22, п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції від 18.09.2011р.) передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом прийнято до уваги твердження відповідача про те, що відшкодуванню підлягає оцінена шкода, тобто шкода, визначена в звіті №814 від 12.06.2014р. про оцінку матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля „Ford" (державний номер АА3558НМ).

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є безпосередньо платіжне доручення (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 14.05.2013р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014р. у справі №910/3023/13).

Відповідно до п.п.7.37, 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092 (із змінами та доповненнями), при здійсненні розрахунку коефіцієнту фізичного зносу останній приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів (КТЗ), строк яких не перевищує: 5 років для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД;4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Як уже зазначалося вище, автомобіль марки „Ford Fusion" (державний номер АА3558НМ) 2008 року випуску, про що зазначено безпосередньо в договорі добровільного страхування наземного транспорту №АС-007753 від 18.06.2013р.

Отже, на момент настання ДТП строк експлуатації транспортного засобу „Ford" (державний номер АА3558НМ) не перевищував 7 років, у зв'язку з чим визначення позивачем суми страхового відшкодування без врахування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля відповідає вимогам вищезгаданого п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Оскільки позивач набув право зворотної вимоги до відповідача, а останній відмовився в добровільному порядку перерахувати позивачу в порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 10 105,06 грн., права та охоронювані законом інтереси позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності та наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування викладеного в позові.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення скарги відсутні.

Натомість в процесі судового розгляду колегією суддів встановлено, що місцевим господарським судом не було з'ясовано питання про розмір франшизи, внаслідок чого у даній справі було прийнято невірне рішення в частині визначення розміру страхового відшкодування, яке підлягало стягненню з відповідача. Наведене свідчить про те, що в даному конкретному випадку має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а саме: розмір франшизи у полісі відповідача №АС/4361076.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Однак рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 має бути скасоване в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з прийняттям в цій частині рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 має бути залишено без змін.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Оскільки позов задоволено в повному обсязі, судові витрати позивача за звернення з позовом до суду підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26037/14 частково скасувати, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 77, ідентифікаційний код 22945712) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" (08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, 56, ідентифікаційний код 35429675) суму страхового відшкодування у розмірі 10 105,06 грн. (десять тисяч сто п'ять гривень 06 копійок) та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок)».

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

4. Матеріали справи №910/26037/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков