КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. Справа№ 910/8739/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

екретар: Шевченко Я.А.

представники (за зустрічним позовом):

від позивача: Гармашов Б.С.;

від відповідача: Чорноус Г.К.;

від третьої особи-1: Шевчук В.І.;

від третьої особи-2: Зуєва К.Д.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Лукулл"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.12.2014р.

у справі №910/8739/14 (головуючий суддя Літвінова М.Є.,

судді Грєхова О.А., Отрош І.М.)

за позовом Приватного підприємства "Лукулл"

до Регіонального відділення Фонду державного майна

України по місту Києву

третя особа 1) Республіканське вище училище фізичної культури

2) Міністерства освіти і науки України

про продовження строку дії договору

за зустрічним позовом Регіонального відділення Фонду державного майна

України по м. Києву

до Приватного підприємства "Лукулл"

треті особи 1) Республіканське вище училище фізичної культури

2) Міністерства освіти і науки України

про примусове звільнення орендованої площі

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Лукулл" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про продовження договору оренди нерухомого майна від 15.12.2006р. на невизначений строк до перерахування всієї вартості невід'ємних поліпшень орендованого нерухомого майна в рахунок плати за користування об'єктом оренди (том справи - 1, аркуші справи - 4-5).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до Приватного підприємства "Лукулл" з пропозицією про розірвання договору оренди нерухомого майна №3760 від 15.12.2006р.

У відповідь на вказану пропозицію Приватне підприємство "Лукулл" звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з вимогою №29 від 07.04.2014р. про продовження строку дії названого договору оренди, включення вартості здійснених Приватним підприємством "Лукулл" за погодженням з Республіканським вищим училищем фізичної культури ідентифікованих поліпшень нерухомого майна в рахунок орендної плати. Оскільки сторонами не було досягнуто згоди з вищезгаданих питань, Приватне підприємство "Лукулл" звернулося за захистом своїх прав та інтересів до Господарського суду міста Києва.

В процесі судового розгляду Приватне підприємство "Лукулл" подало заяву про відмову від позову (том справи - 2, аркуш справи - 191) і вказана заява була задоволена судом.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - позивач за зустрічним позовом) звернулося до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Приватного підприємства "Лукулл" (далі - відповідач за зустрічним позовом) про виселення відповідача з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 168,72 кв. м., розміщеного за адресою: 02156, м. Київ, вул. Матеюка, 4, приміщення гаражних боксів (том справи - 2, аркуші справи - 5-7).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2014р., на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, зустрічний позов було прийнято до розгляду (том справи - 2, аркуш справи - 1).

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 02.07.2014р. та від 12.11.2014р. (том справи - 2, аркуші справи - 72-74, 205-207), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом було залучено Республіканське вище училище фізичної культури (далі - третя особа-1 за зустрічним позовом) та Міністерство освіти і науки України (далі - третя особа-2 за зустрічним позовом).

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору оренди відповідач за зустрічним позовом не провів незалежну оцінку орендованого майна на нову дату та, незважаючи на закінчення терміну дії договору оренди 15.04.2014р., відповідач продовжує користуватись об'єктом оренди (приміщенням).

Відповідач за зустрічним позовом заперечував проти вимог позивача, наголошуючи на наступному:

- з метою виконання умов договору оренди відповідач за зустрічним позовом уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю "Судова незалежна експертиза України" договір від 30.04.2014р.;

- відповідач за зустрічним позовом звертався до позивача з листом №41 від 21.05.2014р., в якому просив надати документи, необхідні для проведення незалежної оцінки державного майна;

- відповідач за зустрічним позовом надав висновок суб'єкта оцінювальної діяльності №ЕД-1-1-74/14 від 24.05.2014р.

Третя особа-2 за зустрічним позовом підтримала зустрічний позов з викладених у ньому підстав. В задоволенні первісного позову просила відмовити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 було прийнято відмову позивача (за основним позовом) від позову та припинено провадження за первісними позовними вимогами Приватного Підприємства "Лукулл" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про продовження договору оренди нерухомого майна від 15.12.2006р. №3760. Зустрічні позовні вимоги було задоволено повністю, вирішено виселити відповідача за зустрічним позовом з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 168,72 кв.м. розміщеного за адресою: 02156, м. Київ, вул. Матеюка, 4, приміщення гаражних боксів. Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач (за зустрічним позовом) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 (в частині зустрічних позовних вимог) і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач за зустрічним позовом наголошував на наступному:

- позивачем за зустрічним позовом не було надано правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно;

- витяг-відомість про нерухоме державне майно станом на 01.10.2014р. не був предметом дослідження в місцевому господарському суді, а тому не може вважатися належним доказом по справі;

- строк дії договору оренди було продовжено до 01.11.2017р., а інформація, наведена в листі третьої особи-1 №241 від 13.09.2006р. не відповідає дійсності;

- до моменту подання зустрічного позову у даній справі відповідач за зустрічним позовом вже не займав орендовані приміщення, що свідчить про відсутність предмету спору у даній справі;

- договір оренди б/н від 01.11.2003р., що діє до 01.11.2017р. стосується спірного нерухомого майна, а тому висновок суду про те, що вказаний договір не стосується предмету розгляду у даній справі є безпідставним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.02.2015р.

В судове засідання 16.02.2015р. з'явилися представники сторін та третьої особи-1. Представник третьої особи-2 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Самсіна Р.І., Мартюк А.І.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник відповідача за зустрічним позовом підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 (в частині зустрічних позовних вимог) і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позовну повністю.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представники позивача за зустрічним позовом та третьої особи-1 заперечували проти апеляційної скарги, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 02.03.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Новікова М.М.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник відповідача за зустрічним позовом підтримав апеляційну скаргу, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 в частині зустрічних позовних вимог і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову повністю.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник позивача за зустрічним позовом заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представники третіх осіб за зустрічним позовом заперечували проти доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 - без змін.

В судовому засіданні 02.03.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.12.2006р. між позивачем за зустрічним позовом, як орендодавцем, та відповідачем за зустрічним позовом, як орендарем, було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3760 (далі - Договір оренди), за умовами якого (п.п.1.1) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі -майно), загальною площею 168,72 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Матеюка, 4 (приміщення гаражних боксів), що знаходиться на балансі третьої особи-1 за зустрічним позовом (далі - балансоутримувач), вартість якого за експертною оцінкою станом на 30.06.2006р. становить 212 585,00 грн. Майно передається з метою розміщення: офісу - 32,00 кв.м.; складу - 36,00 кв. м.; холодильної камери - 100,72 кв.м. (том справи - 1, аркуші справи - 56-60).

Умови передачі та повернення орендованого майна погоджені сторонами в розділі 2 Договору оренди, згідно з п.п.2.1, 2.2, 2.4 якого орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. У разі припинення або розірвання цього Договору майно повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу. Орендар повертає майно орендодавцю/балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим Договором.

В п.п.10.1, 10.5 Договору оренди передбачено, що останній укладено строком на 11 місяців, що діє з 15.12.2006р. по 15.11.2007р. включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

На виконання умов Договору оренди позивач за первісним позовом передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, про що сторонами було складено та підписано Акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 15.12.2006р. (том справи - 1, аркуш справи - 62).

У період з 2007 по 2013 роки до Договору оренди було укладено низку додаткових угод, згідно з якими змінювалися його умови, зокрема, строк дії Договору (том справи - 1, аркуші справи - 54-55; том справи - 2, аркуші справи - 13, 15, 17-18, 20, 21).

Так в договорі №3760/06 від 15.07.2013р. про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №3760 від 15.12.2006р. (том справи - 2, аркуш справи - 21) сторони дійшли згоди про те, що договір оренди №3760 від 15.12.2006р. продовжено строком на 11 місяців, що діє з 15.05.2013р. до 15.04.2014р. включно. Окрім того, відповідно до абзацу 2 ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторони домовилися про те, що орендар зобов'язується:

- провести незалежну оцінку орендованого згідно договору оренди №3760 від 15.12.2006р. нерухомого майна, що є державною власністю, на нову дату 31.05.2013р., відповідно до вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003р. №1440;

- укласти договір про внесення змін до договору оренди №3760 від 15.12.2006р. зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та як наслідок зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди;

- сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна, з дати, на яку зроблено звіт про незалежну оцінку.

Також сторони погодили, що чинність Договору оренди №3760 від 15.12.2006р. припиняється в разі порушення орендарем умов, передбачених п.2 цього договору. Всі інші умови договору оренди №3760 від 15.12.2006р. залишаються незмінними.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, позивач зазначав про те, що відповідачем не було проведено незалежної оцінки орендованого майна на нову дату.

Позивач за зустрічним позовом звернувся до відповідача з листом №30-06/2988 від 24.03.2014р. (том справи - 2, аркуші справи - 23-24), в якому пропонував достроково розірвати Договір оренди, у зв'язку з невиконанням відповідачем його умов. Вказаний лист також було направлено на адресу третьої особи-1 за зустрічним позовом.

Листом вих.№40 від 02.06.2014р. третя особа-1 за зустрічним позовом повідомила позивача про те, що відповідач за зустрічним позовом не звільнив та не повернув об'єкт оренди, а керівник відповідача (директор підприємства Криворотько В.В.) відмовився від повернення орендованого приміщення.

Позивач за зустрічним позовом звернувся до відповідача та третьої особи-1 за зустрічним позовом з листом №30-06/4764 від 06.05.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 138), в якому повідомляв про припинення дії Договору оренди і відмову в продовженні його дії, а також просив повернути об'єкт оренди.

Однак звернення позивача за зустрічним позовом було залишено відповідачем без належного реагування.

Оскільки після закінчення терміну дії Договору оренди відповідач за зустрічним позовом не звільнив об'єкт оренди та продовжує ним користуватись, позивач за зустрічним позовом просив суд виселити відповідача з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 168,72 кв. м., розміщеного за адресою: 02156, м. Київ, вул. Матеюка, 4, приміщення гаражних боксів.

Місцевий господарський суд прийняв відмову від позову позивача за первісним позовом та припинив провадження у справі по первісній позовній заяві на підставі п.4 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Вимоги зустрічного позову суд задовольнив повністю, визнавши їх обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Як уже зазначалося вище, позивач за первісним позовом відмовився від своїх вимог, вказана відмова була прийнята місцевим господарським судом і рішення місцевого господарського суду в частині припинення провадження у справі у зв'язку з відмовою від первісного позову не оскаржується жодною із сторін чи третіми особами. В даному випадку оспорюється рішення місцевого господарського суду лише в частині вимог зустрічного позову.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги зустрічного позову стосуються терміну дії Договору оренди.

В ст. 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об'єктом оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення). Орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо нерухомого майна, що є державною власністю.

Згідно з положеннями ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 Цивільного кодексу України).

Наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється (ст. 777 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. ст. 26, 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач за зустрічним позовом звертався до відповідача з листами про припинення Договору оренди та звільнення орендованого приміщення.

Так відповідно до договору №3760/06 від 15.07.2013р. про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №3760 від 15.12.2006р. (том справи - 2, аркуш справи - 21) сторони дійшли згоди про те, що строк Договору оренди продовжено до 15.04.2014р. включно.

Листом №30-06/4764 від 06.05.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 138), тобто протягом місяця з дати закінчення строку дії Договору оренди, позивач за зустрічним позовом повідомляв відповідача про припинення дії Договору оренди і відмову в продовженні строку дії договору, а також просив повернути об'єкт оренди.

Згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до п.п.2.4, 2.5 Договору оренди у разі припинення або розірвання цього Договору майно повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу. Орендар повертає майно орендодавцю/балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі. Орендар зобов'язується повернути майно у 10-денний строк з моменту припинення або розірвання цього Договору.

Однак вищевказане звернення позивача за зустрічним позовом було залишено відповідачем без належного реагування.

Належних та допустимих доказів повернення об'єкту оренди позивачу за зустрічним позовом, як орендодавцю, або третій особі-1 за зустрічним позовом, як балансоутримувачу, відповідач не надав.

Посилання відповідача за зустрічним позовом в апеляційній скарзі на те, що позивачем за зустрічним позовом не було надано правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки безпосередньо в Договорі оренди та договорах про внесення змін до нього чітко зазначено про те, що об'єкт оренди є державним майном.

Окрім того, в матеріалах справи наявний витяг з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна, з якого вбачається, що спірне нерухоме майно є державним майном, балансоутримувачем якого є третя особа-1 за зустрічним позовом (том справи - 2, аркуш справи - 99).

Аналогічна інформація міститься у відомостях про нерухоме державне майно станом на 01.10.2014р., наданих третьою особою-2 за зустрічним позовом (том справи - 3, аркуші справи - 12-16).

Жодних претензій (зауважень) щодо приналежності нерухомого майна за Договором оренди до державної форми власності протягом строку дії Договору оренди та використання об'єкту оренди від відповідача за зустрічним позовом не надходило.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління державною власністю є Міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи.

В ст. 63 Закону України "Про вищу освіту" (в редакції, чинній на час укладення Договору оренди) передбачено, що майно, закріплене за вищим навчальним закладом державної або комунальної форми власності, а також доходи від використання цього майна належать вищому навчальному закладу на правах оперативного управління. Майно, що знаходиться у державній і комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної форм власності, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 05.09.1996р. було затверджено Положення про державний вищий навчальний заклад, згідно з п.77 якого з метою забезпечення діяльності вищого навчального закладу його засновник передає у користування та оперативне управління закладу об'єкти права власності (споруди, будівлі, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно споживчого, соціально-культурного та іншого призначення), що належать засновникові на правах власності.

В процесі судового розгляду було з'ясовано, що наземні гаражі, розташовані у м. Києві по вул. Матеюка, 4, перебувають на балансі третьої особи-1 за зустрічним позовом та належать до державної власності. Вказане нерухоме майно знаходиться в сфері управління третьої особи-2 за зустрічним позовом та закріплене за третьою особою-1 на праві оперативного управління.

Тобто, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, третя особа-1 за зустрічним позовом є державним навчальним закладом та перебуває у сфері управління Міністерства освіти і науки України (третьої особи-2), а майно, що перебуває на його балансі належить до державної форми власності.

В своїх запереченнях на зустрічний позов відповідач посилався на те, що третя особа-1 за зустрічним позовом умисно створювала умови, які унеможивлювали проведення незалежної оцінки об'єкта оренди, оскільки незалежному експерту протягом тривалого часу не надається документальне підтвердження належності об'єкта оренди до державної власності, без якого незалежна оцінка нерухомого майна не може бути проведена.

Колегією суддів враховано вказані пояснення відповідача за зустрічним позовом, однак вони не спростовують факту наявності у позивача за зустрічним позовом, як орендодавця, заперечень проти продовження терміну дії Договору оренди.

Зі змісту ст. ст. 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 291 Господарського кодексу України, ч.2 ст. 17 та ч.2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього (аналогічна правова позиція наведена в п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо зміни істотних умов Договору оренди та не продовжено строк цього Договору, його дія припинилася. Зважаючи на заперечення позивача за зустрічним позовом проти подальшого використання відповідачем спірного об'єкту оренди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач за зустрічним позовом зобов'язаний повернути позивачу орендоване приміщення і зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що посилання відповідача за зустрічним позовом на існування договору оренди від 01.11.2003р., укладеного з третьою особою-1 за зустрічним позовом, дія якого закінчується 01.11.2017р. не стосуються предмету доказування по зустрічним позовним вимогам.

До того ж, спірний Договір оренди від 15.12.2006р. виконувався сторонами, термін його дії неодноразово продовжувався за згодою сторін, термін його дії був неодноразово продовжений.

У встановленому законодавством порядку Договір оренди недійсним не визнавався, у зв'язку з чим посилання відповідача за зустрічним позовом на відсутність підстав для повернення об'єкту оренди за вказаним Договором є необґрунтованими.

Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на спростування вимог зустрічного позову.

Відносно посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача за зустрічним позовом (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Лукулл" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р. у справі №910/8739/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/8739/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков