КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 910/25816/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 16.02.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» на рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року

у справі № 910/25816/14 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю

виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді»

про стягнення 218 349,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року по справі № 910/25816/14 позов товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» про стягнення 218 349,58 грн. - задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» на користь товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс» 202 139,10 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 9 116,50 грн. пені, 1 093,98 грн. 3% річних та 4366,99 грн. судового збору. В частині стягнення 6000,00 грн. провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 25.12.2014 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року по справі № 910/25816/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідача, позивач вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Позивач просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 16.02.2015 року представник товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс» надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти поданої апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у запереченнях на скаргу, вважає подану апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» в судове засідання 16.02.2015 року суду апеляційної інстанції не з'явились про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином на підтвердження чого в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника позивача, що з'явився у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ТОВ «Три Ведмеді» про дату та місце розгляду справи було повідомлене належним чином, участь представників відповідача у судовому засіданні 16.02.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

01.03.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Корадо-Імпекс» (продавцем) та товариством з обмеженою відповідальністю «Три ведмеді» (покупцем) укладено договір поставки № 90 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався передавати у власність покупця товар партіями згідно з накладними у відповідності до замовлень покупця, а покупець - проводити оплату за товар та приймати його на умовах даного договору. Поставка кожної партії товару здійснюється на підставі накладної, в якій зазначається кількість, асортимент та ціна товару (п.1.2 договору).

За п. 3.1 договору якість товару, що відпускається, повинна бути підтверджена сертифікатом якості з обов'язковим повним описом складу товару, в тому числі складу харчових добавок, сертифікатом відповідності, висновком санепідемслужби та іншими документами, необхідними для даного виду товару, які передаються покупцю разом з товаром.

Відповідно до п. 4.3 договору моментом здійснення поставки є дата, вказана у накладній на відповідну партію товару, що поставляється. Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару від продавця до покупця та підписання сторонами відповідних накладних.

Пунктом 4.7 договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 01.03.2013 року) передбачено, що претензії щодо кількості поставленого товару приймаються продавцем в момент поставки. Відповідно до п. 4.8 договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 01.03.2013 року), претензії за якістю пред'являються покупцем протягом 30 днів з моменту поставки.

Підпунктом 5.1 договору встановлено, що ціна одиниці товару погоджується сторонами та зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною договору. Вартість кожної окремої партії товару, що передається відповідачеві, вказується у накладних, на відповідну партію товару.

Оплата за отриманий товар здійснюється покупцем протягом 21 дня з моменту здійснення поставки товару, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок продавця (п.6.1 договору).

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв через уповноважену відповідачем особу Ковальчук М.І. товар на загальну суму 406400,00 грн., про що свідчать наступні видаткові накладні: видаткова накладна № РН-0000852 від 07.08.2014 року на суму 193000,00 грн. (довіреність №ТМ-0001763 від 07.08.2014 року); видаткова накладна № РН-0000880 від 19.08.2014 року на суму 213400,00 грн. (довіреність №ТМ -0001818 від 19.08.2014 року).

У свою чергу, відповідач за поставлений товар сплатив частково. В зв'язку з цим, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 08.10.2014 року про погашення 261400,00 грн. боргу. Дана вимога задоволена відповідачем частково на суму 68500,00 грн., внаслідок чого заборгованість відповідача зменшилась до 192900,00 грн.

Так, у листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» про стягнення за договором поставки № 90 від 01.03.2013 року 218349,58 грн., з яких: 192900,00 грн. боргу, 9116,50 грн. пені, 15239,10 грн. інфляційних втрат та 1093,98 грн. трьох процентів річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повноти та своєчасності внесення оплати за отриманий товар (цукор білий кристалічний ваговий).

У свою чергу відповідач заперечуючи проти позову вказав на те, що в нього не виникло зобов'язання по оплаті товару, оскільки він не отримав від позивача товаросупроводжувальної документації на товар, яка підтверджує якість товару. Також відповідач зазначив, що платіжними дорученнями від 21.11.2014 року та 01.12.2014 року ним сплачено 1000,00 грн. та 5000,00 грн. відповідно.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року по справі № 910/25816/14 позов товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Корадо-Імпекс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» про стягнення 218 349,58 грн. - задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 202139,10 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 9116,50 грн. пені, 1093,98 грн. 3% річних та 4366,99 грн. судового збору. В частині стягнення 6000,00 грн. провадження у справі припинено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів до нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зокрема з видаткових накладних, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками та довіреностей відповідача на отримання матеріальних цінностей, позивач поставив відповідачу товар загальною вартістю 406400,00 грн., який відповідач прийняв та розрахувався лише частково. На час звернення позивача з даним позовом, заборгованість відповідача становила 192900 грн. Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач частково сплатив вказану заборгованість лише на суму 6000 грн. Так у зв'язку з частковою оплатою у відповідача залишилась заборгованість у розмірі 186900 грн.

Доказів повної оплати за поставлений товар відповідачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надано, а тому, враховуючи строки оплати встановлені п. 6.1 договору, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі 186900грн., яка не погашена.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що сума заборгованості відповідача у розмірі 186900 грн. виникла по договору поставки № 90 від 01.03.2013 року. Зазначена заборгованість відповідає фактичним обставинам та підтверджена матеріалами справи а тому, підлягає стягненню.

Крім того, місцевим господарським судом вірно було припинено провадження по справі в частині 6000 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки вказана сума заборгованості була сплачена відповідачам під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Крім основного боргу, позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 9116,50 грн. у відповідності до п.9.2 договору, 1093,98 грн. 3% річних та 15239,10 грн. інфляційних втрат нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 90 від 01.03.2013 року.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Так, пунктом 9.2 договору передбачено, що за не своєчасну оплату товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від суми заборгованості а кожний день прострочення.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 9116,50 грн.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку 3% річних та інфляційних втрат судова колегія апеляційного господарського суду вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1093,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 15239,10 грн.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по справі та задовольнив позов частково, припинивши провадження у справі в частині 6000 грн. які були сплачені відповідачам під час розгляду справи у суді першої інстанції. Позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції належним чином доведене порушення його прав зі сторони відповідача.

Доводи скаржника про те, що у нього відсутній обов'язок по оплаті товару оскільки позивачем не було надано товаросупроводжувальних документів з товаром, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованим та безпідставним виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи наявні відповідні документи, що підтверджують якість поставленого товару на момент його поставки, а сам факт оплати відповідачем прийнятого товару засвідчує відсутність заперечень зі сторони останнього щодо якості товару, тобто передання разом з товаром вищевказаних документів. Крім цього, транспортування товару було здійснено приватним підприємством «Муксун» за товарно-транспортними накладними № РП-0000852 від 07.08.2014 року та № 0000880 від 19.08.2014 року, у яких зазначено серед супровідних документів посвідчення якості, сертифікат відповідності та гігієнічний висновок. Дані товарно-транспортні накладні підписані представником відповідача, який отримував товар за довіреністю без заперечень.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» на рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року у справі № 910/25816/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2014 року у справі № 910/25816/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25816/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 23.02.2015 року