КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа№ 925/2073/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Мельниченко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бодашко О.О. ( за довіреністю)

від відповідача: Шимановський А.В. ( за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АЗОТ"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 24.11.2014р.

у справі № 925/2073/13 (суддя: Швидкий В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

до Публічного акціонерного товариства "АЗОТ"

про стягнення 26355503,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 25 668 311,65 грн., з яких: 25 352 323,29 грн. заборгованість за поставлену електричну енергію у період з 01.09.2010 по 31.10.2010 за договором №524-213/24 про постачання електричної енергії від 24.05.2005 (далі за текстом - Договір), 315988,36 грн. 3% річних.

У листопаді 2014 до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, якою позивач просить стягнути з відповідача 25352323,29 грн. основного боргу, 1 003 180,16 грн. 3% річних та 4 709 898,29 грн. інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.11.2014р. у справі № 925/2073/13 позов задоволено частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Азот" на користь публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" - 25 352 323,29 грн. основного боргу, 1 003 180,16 грн. 3% річних. В стягненні 4 709 898,29 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку позивач ставить питання про збільшення позовних вимог поза межами поданої позовної заяви, що є підставою для відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат. В іншій частині позовні вимоги сума простроченої заборгованості є обґрунтованою та доведеною матеріалами справи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - публічне акціонерне товариство "АЗОТ" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 24.11.2014р. у справі № 925/2073/13 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги , що станом на день звернення з позовом на адресу відповідача вимоги про сплату трьох відсотків річних від простроченої суми не надходило, у зв'язку з чим вважає невірним застосування приписів ч.2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" та призначено справу № 925/2073/13 до розгляду.

Розгляд справи декілька разів відкладався за клопотанням сторін.

10 лютого 2015 року від представника позивача надійшло клопотання про зупинення слухання справи, оскільки 23.01.2015 року між ПАТ «Азот» , ПрАТ «Холдингова компанія Енергомережа» та ПАТ «Черкасиобленерго» було укладено договір № 18-500 про переведення боргу з ПАТ « Азот» на ПрАТ «Холдингова компанія «Енергомережа», що виник на підставі угоди про реструктуризацію боргу № 140-213.

Колегія суддів залишає вищевказане клопотання без задоволення, оскільки відсутні обставини, що зумовлюють зупинення слухання справи, передбачені ч.2 ст. 79 ГПК України.

17.02.2015 року від представників позивача та відповідача надійшли клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1. ч. 1 ст. 80 ГПК України,оскільки 23.01.2015 року між ПАТ «Азот» , ПрАТ «Холдингова компанія Енергомережа» та ПАТ «Черкасиобленерго» було укладено договір № 18-500 про переведення боргу з ПАТ « Азот» на ПрАТ «Холдингова компанія «Енергомережа», що виник на підставі угоди про реструктуризацію боргу № 140-213.

Колегія суддів, залишає клопотання без задоволення, оскільки зазначені обставини виникли 23.01.2015 року , тобто після винесення рішення господарським судом Черкаської області по даній справі 24 листопада 2014 року та не впливають на перегляд даної справи.

В судовому засіданні 24.02.2015 року представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник позивача вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.05.2005 року між сторонами по справі було укладено Договір № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ «Черкасиобленерго» для ВАТ «Азот» (а.с. 11-14).

За умовами зазначеного договору постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до Договору, що є невід'ємними його частинами.

Оскільки у відповідача виникла заборгованість за даним договором, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, 23.03.2012 між позивачем та відповідачем укладено Угоду про реструктуризацію боргу №140-213(а.с.9), предметом якої є умови і порядок сплати боржником кредитору заборгованості, яка нарахована відповідно до укладеного договору про постачання електричної енергії №524-213/24 від 24.05.2005. (а.с.11).

За умовами п.1.2 Угоди про реструктуризацію, боржник визнає, що станом на день укладення Угоди, заборгованість перед кредитором за поставлену електричну енергію у період з 01.09.2010 по 31.10.2010 відповідно до договору про постачання електроенергії становить 50 704 646,63 грн. і зобов'язується оплатити кредитору зазначену суму заборгованості у період з 15.06.2012 до 15.11.2013 рівними частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (Додаток №1 до цієї Угоди), який є невід'ємною частиною даної Угоди.(а.с.10).

Додатком №1 до Угоди про реструктуризацію узгоджений графік погашення заборгованості з 15.06.2012 по 15.11.2013, по 2 816 924,81 грн., щомісячно.

Відповідач належним чином умови угоди про реструктуризацію боргу не виконував,у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, яка на 15.11.2013 року складає 25 352 323,29 грн. та трьох відсотків річних.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 25 352 323,29 грн., за невчасне виконання умов договору стягнення 3% річних є обґрунтованими, а тому підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст. 598 ЦК України припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як умовами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення 25352323,29 грн. є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами у справі, а тому підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у сумі 315988,36 грн. за період з 16.02.2013 по 16.11.2013. з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 1 003 180,16 грн. 3% річних за період з 16.03.2013 по 11.11.2014.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором.

Таким чином у цивільно-господарських відносинах кредитор вправі вимагати компенсації збитків, що виникають у випадку неправомірного використання його коштів боржником, з урахуванням приписів статті 625 ЦК України, тобто у розмірі 3 % річних , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, колегія суддів апеляційної інстанції визнає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення 3 відсотків річних в сумі 1003180,16 грн.

Окрім того, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 4 709 898,29 грн. задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Виходячи з положень з п. 3.10 вищевказаної постанови Пленуму збільшення або зменшення позовних вимог може бути реалізоване лише в межах позовних вимог поданої позовної заяви.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач ставить питання про збільшення позовних вимог поза межами поданої позовної заяви, що є підставою для відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Черкаської області від 24.11.2014 року у справі № 925/2073/13, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" на рішення господарського суду Черкаської області від 24.11.2014 року у справі № 925/2073/13 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Черкаської області від 24.11.2014 року у справі № 925/2073/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/2073/13 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко