ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа № 926/1503/14

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого - судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне товариство «Арго» вих. № 05/01/15-07 від 05.01.2015 р. (вх. № 01-05/197/15 від 13.01.2015 р.),

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 22 грудня 2014 року

у справі № 926/1503/14 (суддя В.Д.Байталюк),

порушеній за позовом

Позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне товариство «Арго», с. Шалівці, Хотинського району, Чернівецької області,

До відповідача: Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» в місті Чернівці, м. Чернівці,

Про: витребування майна з чужого незаконного володіння в сумі 186902,66 грн. та стягнення судових витрат (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог вх. № 1865 від 17.12.2014 р.).

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача: Тимощук Р.М. - п/к за довіреністю № 010-01/7622 від 19.09.2011 р.;

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представником відповідача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями від 13 січня 2015 року справу № 926/1503/14 Господарського суду Чернівецької області розподілено головуючому судді Данко Л.С.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 р. у склад колегії для розгляду справи № 926/1503/14 Господарського суду Чернівецької області введено суддів - Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне товариство «Арго», вих. № 05/01/15-07 від 05.01.2015 р. (вх. № 01-05/197/15 від 13.01.2015 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 11.02.2015 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи (том ІV , а.с. 5, 6).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 25.02.2015 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судове засідання 25.02.2015 р. представник апелянта/позивача, повторно, не прибув, про причини не прибуття суд вдруге не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано апелянтом 29.01.2015 р. за № 402 (докази в матеріалах справи (том ІV, а.с. 6).

Як вбачається з апеляційної скарги (том ІV, а. с.7-11), Апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. по справі № 926/1503/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю: зобов'язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» в місті Чернівці (58005, м. Чернівці, вул. Головна, 183, ) повернути ТзОВ ВКТ «Арго» (60022, Чернівецька обл., Хотинський р-н, с. Шилівці, вул. Миру, 33, ) товарно-матеріальні цінності, що належать ТзОВ ВКТ «Арго» на суму 186902,66 грн. згідно з переліком та стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу № 071-02/209 від 04.02.2015 р. (вх. № 01-04/825/15 від 09.02.2015 р.), доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу підтримав, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ТзОВ Виробничо-комерційного товариства «Арго» на рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. у справі № 926/1503/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного товариства «Арго» до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про витребування майна з чужого незаконного володіння в сумі 186902,66 грн. та рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. у справі № 926/1503/14 залишити в силі.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 926/1503/14, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне товариство «Арго» вих. № 05/01/15-07 від 05.01.2015 р. (вх. № 01-05/197/15 від 13.01.2015 р.) до провадження та розгляд справи № 926/1503/14 у зв'язку із не явкою в судове засідання представника апелянта/позивача ухвалою суду від 11.02.2015 р. розгляд справи було відкладено на 25.02.2015 р., про що сторін було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи.

Однак, апелянт/позивач повноважного представника в судове засідання, вдруге, не направив.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника Апелянта бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Крім того, в ухвалі суду від 11.02.2015 р. участь повноважних представників судом обов'язковою не визнавалась (том ІV, а. с. 96-97).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засіданні.

Наказом Вищого господарського суду України від 10.12.02 р. № 75 (із змінами та доповненнями) затверджена Інструкція з діловодства в господарських судах України (далі за текстом - Інструкція).

Відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції, перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам або іншим учасникам судового процесу (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 13.08.08р. № 01-8/482).

З матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції на адресу сторін у справі було направлено ухвалу про відкладення розгляду справи № 926/1503/14 від 11.02.2015 року, що підтверджується штампом суду з відміткою про відправку документа (том ІV, а.с. 96-97/зворот).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 926/1503/14 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представника апелянта/позивача, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення Господарського суду Чернівецької області від 22 грудня 2014 р. по справі № 926/1503/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22 грудня 2014 р. по справі № 926/1503/14 (суддя В.Д.Байталюк) у задоволенні позову відмовлено (том ІІІ, а. с. 199, 200-202).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. у справі № 926/1503/14, апелянт/позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне товариство «Арго» (скорочене найменування ТзОВ ВКТ «Арго») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. по справі № 926/1503/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю: зобов'язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» в. м. Чернівці (58005, м. Чернівці, вул. Головна, 183, ) повернути ТзОВ ВКТ «Арго» (60022, Чернівецька обл., Хотинський р-н, с. Шилівці, вул. Миру, 33, ) товарно-матеріальні цінності, що належать ТзОВ ВКТ «Арго», на суму 186902,66 грн. згідно з переліком та стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат (том ІV, а. с.7-11).

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено та не правильно застосовано норми матеріального права, а висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, відтак вважає що спірне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вважає, що місцевий суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог було невірно встановлено, що спірне майно входить до єдиного майнового комплексу позивача, який було передано ним в іпотеку за договором іпотеки від 23.08.2007 р. і в подальшому на яке відповідачем набуто право власності внаслідок придбання даного єдиного майнового комплексу на прилюдних торгах в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що місцевим судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального права - законодавства яке регулює відносини іпотеки та порядок примусового виконання судового рішення, а також яке регламентує порядок проведення прилюдних торгів та оформлення їх результатів.

Також апелянт зазначає, що під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту відповідно до п. п. 5.6.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 р., однак таких дій державним виконавцем вчинено не було, що свідчить про те що спірне майно не входило до єдиного майнового комплексу за яким проводились торги.

Крім того, на думу апелянта, в матеріалах справи є докази, які свідчать що майно та активи, які не увійшли до складу актів опису та арешту майна, відповідно до законодавства, що регламентує процедуру продажу арештованого майна, не були та не могли бути предметом продажу з прилюдних торгів, тому не увійшли до складу лота з продажу майна ТзОВ ВКТ «Арго» з початковою ціною 751292106,00 грн. та відповідно, не були передані у власність переможця прилюдних торгів, відтак залишились у власності ТзОВ ВКТ «Арго», однак, вищезазначені обставини місцевий суд вважав такими, що не відповідають дійсності оскільки зазначив, що не зважаючи на відсутність в актах опису і арешту майна в акті державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки спірних товарно-матеріальних цінностей, все без винятку майно позивача було передано відповідачу в складі єдиного майнового комплексу ТзОВ ВКТ «Арго», однак такі твердження не є належним чином підтверджені допустимими та належними доказами.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що місцевим судом не надано жодної оцінки відсутності в актах опису й арешту майна спірних товарно-матеріальних цінностей, відсутності їх оприбуткування на балансі відповідача та не навів у мотивувальній частині рішення причини відхилення зазначених доводів позивача, а також не врахування вказаних обставин під час прийняття рішення, що свідчить про невідповідність рішення обставинам справи і є підставою для його скасування в апеляційному порядку.

Щодо індикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, зазначає, що місцевий суд всупереч вимогам закону (ст. 187 ЦК України) погодився із доводами відповідача та в оскаржуваному рішенні безпідставно вказав на відсутність будь якої індивідуалізації позивачем спірного майна, хоча на думку апелянта, за змістом позову ТзОВ ВКТ «Арго» по кожній позиції даного майна зазначено його опис, марку, модель, технічну характеристику та інші відомості, які в повній мірі дозволяють індивідуалізувати дане майно, вирізнити його із загальної маси речей такого роду.

Колегією суддів встановлено, що Апелянт/позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне товариство «Арго» є юридичною особою, ідентифікаційний код юридичної особи: 22836526, місцезнаходження юридичної особи: п. і.60022, Чернівецька обл., Хотинський р-н, с. Шилівці.

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» є правонаступником всіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та є юридичною особою, ідентифікаційний код юридичної особи: 00032112, місцезнаходження юридичної особи: п. і. 03150, м. Київ, вул. Горького, буд. 127, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії (том ІV, а. с. 39).

Філія Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в. м. Чернівцях (скорочена назва Філія Укрексімбанку в. м. Чернівцях) не є юридичною особою, виступає від імені Банку в межах наданих їй повноважень, місцезнаходження філії: п. і. 58005, м. Чернівці, Першотравневий р-н, вул. Головна, буд 183, що підтверджується Положенням про філію Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в. м. Чернівцях (том ІV, а. с. 70-86) та довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) серії АА № 393103 (том ІV, а. с. 87-88).

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим судом, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.02.2010 р. у справі № 9/13, частково зміненим постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2011 задоволено позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Укрексімбанку в м. Чернівці та стягнуто з ТзОВ ВКТ «Арго» 767577927,21 грн. боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - єдиний майновий комплекс ТзОВ ВКТ «Арго» (в розумінні статті 191 Цивільного кодексу України), який знаходиться за адресами: Чернівецька область, Хотинський район, с. Бочківці, вул. Головна, 3; Чернівецька область, Хотинський район, м. Хотин, вул. Незалежності, 49/а; Хмельницька область, м. Кам'янець-Подільський, проспект Грушевського (проспект ім. Леніна), 1/В; в тому числі майно, призначене для його діяльності, включаючи земельні ділянки, а також всі об'єкти, розташовані на земельних ділянках, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, право на торгівельну марку або інше призначення та інші права, основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, що відображені у самостійному балансі або з будь-якої причини не відображені в його балансі, але є його власністю згідно виписки з балансу, за початковою ціною 751292106,00 грн. (в т. ч. ПДВ 125215351,00 грн.) (том І, а. с. 26-35, 36-44)

На виконання вищевказаного рішення та постанови апеляційної інстанції, господарським судом 28.04.2011 видано наказ про його примусове виконання.

На підставі вищенаведеного, було складено акт № 720/9 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 28.04.2012 встановлено, що відповідача визнано переможцем прилюдних торгів, якому передано єдиний майновий комплекс позивача (в розумінні статті 191 Цивільного кодексу України) за продажною ціною 751292106,00 грн., в тому числі і устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, право на торгівельну марку або інше призначення та інші права, основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, що відображені у самостійному балансі або з будь-якої причини не відображено в його балансі, але є його власністю згідно виписки з балансу (том І, а. с. 45-49).

Відповідно до статей 328, 334 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 66 Господарського кодексу України передбачено, що майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Згідно статті 139 Господарського кодексу України майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Визначення поняття «основні фонди (основні засоби)» міститься в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.200 № 192 згідно з яким основні засоби - це матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

З вищенаведеного вбачається, що спірне майно входило до складу єдиного майнового комплексу позивача, і було передано ним в іпотеку за договором іпотеки від 23.08.2007 № 7107Z57, і в подальшому на яке відповідачем набуто право власності внаслідок придбання єдиного майнового комплексу позивача на прилюдних торгах, про що відповідачу приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області оформлено відповідне свідоцтво про право власності від 30.05.2012 р. (том ІІІ, а. с. 28).

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 за № 363, основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні й дорожні листи вантажного автомобіля.

Отже, товарно-транспортна накладна це єдиний юридичний документ, який призначений для списування товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного й бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу й обліку виконаної роботи. Лише оформлені належним чином товарно-транспортні накладні можуть свідчити про реальність здійснюваних операцій, засвідчувати факт переходу права власності на майно до позивача, та використовуватися як докази.

У зв'язку з вищенаведеним, місцевим судом вірно було встановлено, що позивачем не надано документів, які б могли достовірно свідчити про фактичне придбання ним спірного майна після прийняття відповідачем у власність єдиного майнового комплексу позивача (в розумінні статті 191 Цивільного кодексу України): належним чином оформлених товарно-транспортних накладних із всіма необхідними реквізитами, які б засвідчували фактичну передачу майна та фактичне перевезення, місця поставки або інші документи щодо реальності та товарності проведених операцій, з яких можливо було б встановити місця відвантаження майна, відсутність первинних документів, що є обов'язковою умовою для підтвердження взаємозв'язку такої поставки із господарською діяльністю позивача, фактичне виконання господарських операцій щодо придбання майна.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вчинені державним виконавцем дій щодо спірного майна, апелянтом не оскаржувались відповідно до норм чинного законодавства у встановленому порядку, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Щодо тверджень апелянта, що місцевий суд всупереч вимогам закону (ст. 187 ЦК України) погодився із доводами відповідача та в оскаржуваному рішенні безпідставно вказав на відсутність будь якої індивідуалізації позивачем спірного майна, хоча на думку апелянта, за змістом позову ТзОВ ВКТ «Арго» по кожній позиції даного майна зазначено його опис, марку, модель, технічну характеристику та інші відомості, які в повній мірі дозволяють індивідуалізувати дане майно, вирізнити його із загальної маси речей такого роду, колегія судді зазначає наступне.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин, а отже, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочинів, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні зобов'язальні відносини.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності (інше право титульного володільця) на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). При цьому об'єктом віндикаційного позову є індивідуально визначене майно, яке наявне у незаконному володінні відповідача та існує в натурі на момент подання позову.

Отже, у порядку статті 387 Цивільного кодексу України може бути витребувана індивідуально-визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи.

Згідно з частиною першою статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Однак, Позивач жодним чином не зазначив будь-які описи, ознаки та характеристики спірного майна, що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації, і відповідно за таких обставин виключає його встановлення та витребування із чужого незаконного володіння іншої особи. Майно, зазначене позивачем як предмет спору, має лише родові ознаки, що за наявності майна таких же найменувань не дає можливості індивідуалізувати це майно, як визначено статтями 184, 190 Цивільного кодексу України.

Відтак оцінивши в сукупності надані сторонами докази та враховуючи, що Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» є добросовісним набувачем майна, яке просить витребувати позивач, спірне майно є складовими частинами єдиного майнового комплексу, прийнятого у власність банку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідач не надав доказів зменшення та/або погашення заборгованості.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 р. у справі № 926/1503/14 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 42, 43, 44, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2014 року у справі № 926/1503/14 - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути Господарському суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

25.02.2015 року проголошено вступну і резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 03.03.2015 р.