КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа№ 911/5295/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.А.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Кузьмич Т.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод"

на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.01.2015 року

у справі № 911/5295/14 (суддя Лопатін А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 13809,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 13809,38 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2015 року у справі № 911/5295/14 (суддя Лопатін А.В.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод" про вжиття заходів до забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу повністю і прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що спірна ухвала винесена судом першої інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач зазначив про те, що при зверненні до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ним було зазначено всі об'єктивні обставини, які є обгрнутованими на підтвердження своїх вимог щодо забезпечення позов, тоді як з тексту оскаржуваної ухвали можна зробити висновок, що судом не звернуто уваги на низку обставин: суму заборгованості, строк прострочення виконання відповідачем зобов'язання, не вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на погашення заявлених сум штрафних санкцій та втрат позивача через неналежне виконання відповідачем умов договору № 13-757/БКЗ-Ю від 16.05.2013, пов'язаного з порушенням строків поставки.

Також позивач зазначив про те, що на його думку на даний час відповідач знаходиться в скрутному матеріальному становищі, оскільки на даний час проти нього порушено значну кількість справ, порушення провадження у яких є достатньою підставою вважати, що відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі.

За вказаних обставин відповідача не позбавлено реальної можливості щодо ймовірного виведення ним грошових активів, наявних на його рахунках та на рахунках філій відповідача, а отже наявні всі належні правові підстави для вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки їх невжиття може в подальшому утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Також позивач послався на те, що відповідач у даній справі явно зловживає своїми правами та затягує розгляду даної справи по суті, оскільки в судове засідання 14.01.2015 відповідач не заявив, свого представника в судове засідання не направив, обгрнутованого письмового відзиву по суті заявлених вимог та витребуваних судоми документів не надав, вимоги господарського суду не виконав, що свідчить про умисне затягування розгляду справи відповідачем та наявність достатніх правових підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідач, згідно з поданим до суду 11.02.2015 року відзивом, проти доводів апеляційної скарги заперечив та залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач, згідно з поданим до суду 23.02.2015 року клопотанням, просить суд розглянути справу за відсутності представника апелянта та винести законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Калатай Н.Ф.

На підставі ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п. 3.1.7 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року, сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі Калатай Н.Ф. (головуючий), Рябуха В.І., Ропій Л.М.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Калатай Н.Ф. на лікарняному, розпорядженням № 09-52/123/15 від 10.02.2015 року керівника апарату Київського апеляційного господарського суду Скрипай О.Є., відповідно до пп. 3.1.13 п. 3.1 Положень про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл справи № 911/5295/14, та сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі Гончаров С.А. (головуючий), Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

До судового засідання, що відбулось 24.02.2014 року не з'явились представники позивача.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності представників позивача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Предметом позову у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 13 809,38 грн. нарахованих в зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем свої обов'язків щодо сплати товару поставленого позивачем за договором поставки № 13-757/БК3-Ю від 16.05.2013.

14.02.2015 року позивач звернувся до суду з заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах заявленої до стягнення в даній справі суми.

При цьому позивач послався на те, що наразі відповідач знаходиться в скрутному матеріальному становищі, оскільки на даний час проти нього порушено значну кількість справ, зокрема, низку справ у Господарському суду Київської області щодо стягнення з відповідача заборгованості, порушення провадження у яких є достатньою підставою вважати, що відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі, що маже свідчити про невиконання ним взятих на себе зобов'язань, в тому числі в перед позивачем по даній справі.

Також позивач зазначив про те, що за вказаних обставин відповідач не позбавлено реальної можливості щодо ймовірно виведення ним грошових активів, наявних на рахунках відповідача та його філій, а отже, наявні всі належні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду або зробити його неможливим.

Статтею 66 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов, серед іншого, забезпечується накладенням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно з ч. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Отже, виходячи з приписів чинного законодавства, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом, якщо невжиття цих заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, та як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантії реального виконання рішення, а адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Частиною 1 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» встановлено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

На підтвердження обставин на які позивач посилається в заяві про вжиття заходів до забезпечення позову ним до вказаної заяви додані копії ухвал Господарського суду Київської області з яких слідує, що на розгляді вказаного суду перебувають справи за позовами різних юридичних осіб про стягнення з відповідача сум грошових коштів (справи №911/5000/14, №911/5297/14, №911/5298/14, № 911/4431/14, № 911/5296/14).

Втім, вказані документи не є належними доказами на підтвердження наявності обставини, які можуть свідчити про утруднення виконання рішення господарського суду у даній справі (у випадку задоволення позовних вимог) або зробити виконання такого рішення неможливим, адже сам лише факт порушення проти відповідача в суді справ за позовами різних юридичних осіб не свідчить ані про те що він перебуває у скрутному фінансовому становищі, тобто відповідач не має достатньо коштів для виконання своїх зобов'язань, ані проте що вказані позовні вимоги будуть задоволені, ані про те, що відповідач, навіть у випадку задоволенні всіх позовів, включаючи даний, не буде мати можливості виконати рішення судів.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інших доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів до забезпечення позову позивачем суду не надано.

В той же час посилання позивач на зловживання відповідачем своїми правами та затягування розгляду даної справи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки по-перше сам лише факт нез'явлення у перше призначене у даній справі судове засідання (14.01.2015 року) та звернення до суду з клопотання про відкладення не свідчить про зловживання своїми права, а по-друге, нез'явлення в судове засідання та невиконання вимог ухвал суду, відповідно до приписів чинного Господарського процесуального кодексу України не може бути підставою для вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки такі дії не свідчать про наявність підстав вважати, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не задовольнив заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах заявленої до стягнення в даній справі суми.

Правові підстави для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2015 року у справі № 911/5295/14 про вжиття заходів до забезпечення позову у цій справі відсутні.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених частиною третьою статті 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; забезпеченні апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункти 2, 4, 8). Щодо господарського судочинства зазначені засади своє втілення і розвиток дістали у розділах I, XII та XII-1 Господарського процесуального кодексу. Принципи рівності перед законом і судом та змагальності визначені у статтях 42, 43 розділу I «Загальні положення» Кодексу, є загальними і застосовуються у всіх інстанціях господарського судочинства. Принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, закріплений у розділах XII, XII-1 Кодексу, якими врегульовано процедуру перегляду рішень господарських судів в апеляційному та касаційному порядку. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях від 27.01.2010 року № 3-рп/2010 та від 02.11.2011 року № 13-рп/2011, положення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що у цивільному процесі апеляційному оскарженню підлягають ухвали за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом.

У частині першій статті 106 Господарського процесуального кодексу закріплено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення місцевого господарського суду, зокрема, ухвали про забезпечення позову, скасування забезпечення позову. За правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012 зміст статті 106 зазначеного Кодексу не містить заборони стосовно апеляційного оскарження ухвал, постанов господарського суду. Таким чином, відсутність у частині першій статті 106 Кодексу норми щодо оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову сама по собі не може бути підставою для відмови у прийнятті апеляційної чи касаційної скарги на таку ухвалу. Ця відмова розглядається як порушення конституційного права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Забезпечення позову є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту забезпечення позову вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом, який спрямований на гарантування виконання судового рішення та полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів, вказані заходи можуть бути застосовані на будь-якій стадії судового процесу. За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2011 року N 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та виніс законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

При цьому, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривоозерський олійний завод» викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а підстави для скасування ухвали господарського суду відсутні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривоозерський олійний завод» на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.02.2014 року у справі № 910/1890/14 слід відмовити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривоозерський олійний завод» на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.01.2015 у справі № 911/5295/14залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 14.01.2015 у справі № 911/5295/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду першої інстанції матеріали справи № 911/5295/14.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала