РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 р. Справа №910/27818/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " АТЛ "

До Товариства з обмеженою відповідальністю " УніКредит Лізинг "

Про визнання недійсним договору фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 р.

Суддя Пінчук В.І.

Представники:

від позивача не з'явився

від відповідача Кучерявий Д.В. - предст.

Рішення прийняте 05.02.2015 р., оскільки у судовому засіданні 22.01.2015 р. розгляд справи відкладався відповідно до п. 1 ст. 77 ГПК України.

Обставини справи:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю " АТЛ " звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 р., що був укладений між товариством з обмеженою відповідальністю " АТЛ " та товариством з обмеженою відповідальністю " УніКредит Лізинг "

Представник позивача у судове засідання двічі не з'явився

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог позивача заперечує та просить у задоволенні позову відмовити.

22.01.2015 р. через канцелярію суду представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності, в якій останній зазначає про те, що спірний договір фінансового лізингу №2339L11/00 був укладений між сторонами 03.03.2011 р., а позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 11.12.2014 р., тобто пропустивши встановлений трирічний строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2011 р. між позивачем ( лізингоодержувачем ) та відповідачем ( лізингодавцем ) був укладений договір фінансового лізингу №2339L11/00

Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов'язався придбати у власність від продавця, що обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик ( специфікацій ) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах визначених даним договором. Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, інші комісії, які зазначені в додатку " Тарифи " до цього договору, який є його невід'ємною частиною та виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором та чинним законодавством.

Згідно п. 5.1 договору фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 р., позивач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що міститься у додатку ( - ах ) до договору лізингу.

Розмір лізингових платежів та їх складових частин виражається в іноземній валюті ( долар США, Євро або інша валюта ) та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений цим договором. ( п. 5.2 договору ).

Відповідно до додатку № 1 від 03.03.2011 р. до договору фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 р. зазначається графік лізингових платежів в доларах США, який складається з лізингових платежів та відшкодування вартості предмету лізингу.

Позивач вважає, що договір фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 р. не відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

В обґрунтування своїх заявлених вимог позивач посилається на те, що оспорюваний договір містить умови щодо сплати лізингових платежів в іноземній валюті при застереженні відносно їх сплати в гривнях за еквівалентом, тобто розмір лізингових платежів залежить від коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної. При цьому, позивач зазначає, що хоча загальні положення частини 2 ст. 533 ЦК України дозволяють використання грошового еквіваленту в іноземній валюті для визначення суми платежу за зобов'язанням, однак це загальне правило має в даному випадку застосовуватись з урахуванням спеціальних положень ч. 2 ст. 16 Закону України " Про фінансовий лізинг ".

Таким чином, на думку позивача, коригування лізингових платежів ( складовими яких є ціна предмета лізингу, комісійна винагорода та інші витрати ) до курсу валют, не відповідає вимогам ст. 16 Закону України " Про фінансовий лізинг ", яка є спеціальною нормою та яка не передбачає збільшення розміру відшкодування частини вартості предмета лізингу в залежності від зміни курсу гривні до іноземної валюти, що відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207 ГК України, є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину.

Разом з тим, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Як встановлено ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 3 ст. 180 ГК України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 189 ГК України ціна - є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару ( продукції, робіт, послуг, матеріально - технічних ресурсів, майнових та немайнових прав ), що підлягає продажу ( реалізації ), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі в гривнях.

Відповідно до ст. 524 Цивільного Кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовлено.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК Кодексу.

дата підписання повного тексту рішення 25.02.2014 р.

Суддя В.І.Пінчук