ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р.Справа № 922/6042/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Гончаровою В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічне АТ "Страхова компанія "Лемма-Віте", м. Харків
до ДП "Артемсіль" м. Соледар 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Земельний банк" м.Харків
про визнання недійсним договору
за участю сторін:

позивача -Хомякова А.Л.

відповідача - не з*явився

третя особа - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія_Лема - Віте" ( надалі позивач ) звернувся до господарського суду з позовом до Державного підприємства "Артемсіль" (надалі - відповідач) в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 10/31 від 29.12.2011, укладений між Державним підприємством "Артемсіль" та Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Лемма-Віте".

В обгрунутвання позовних вимог, позивач посилається на ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу", оскільки відчуження ДП "Артемсіль" за спірним договором на користь ПАТ СК "Лемма-Віте" майнових прав (право вимоги на депозитний вклад, що виникло на підставі Депозитного договору № 01-05/Д від 28.02.2005 ), що є предметом застави за договором застави майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007, відбулося без згоди заставодержателя - ПАТ "Земельний банк", тобто з порушенням умов договору застави майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог про що докладніше викладено у відзиві на позовну заяву ( а.с.159- 161).

Представник третьої особи в судове засідання 10.03.2015 року не з"явився, при цьому, при відправленні третій особі поштової кореспонденції за адресою, вказаною у витягу з ЄДРПОУ, зазначена кореспонденція поверталась на адресу Харківського апеляційного господарського суду із позначкою "адресат вибув".

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.02.2005 між Державним підприємством "Артемсіль" (вкладником) та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", було укладено депозитний договір №01-05/Д, за умовами якого вкладник розміщає, а банк приймає грошові кошти у сумі 1 000 000,00 доларів США на депозитний рахунок №21 ( а.с.14-35) .

06.05.2005 між ДП "Артемсіль" (позичальником) та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", було укладено договір про надання кредитної лінії №43-05/К, за умовами якого банк надає позичальнику поновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 2 500 000,00 грн. на поповнення обігових коштів з можливістю отримання окремих траншів (а. с /36-64).

24.12.2007 між ДП "Артемсіль", заставодавецем, та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком (заставодержателем), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", було укладено договір застави майнових прав №43-05/З-4, за умовами якого заставодержатель має право у випадку невиконання зобов'язань по договору про надання кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005 отримати переважне право відшкодування перед іншими кредиторами за рахунок майнових прав, що заставлені на умовах, визначених цим договором. До даного договору сторонами було внесено зміни додатковими угодами №1 - №5, які є невід'ємними частинами договору. ( а.с.65-70).

Відповідно до п. 4.1. цього договору предметом застави є належне заставодавцю право вимоги на депозитний вклад, що виникло на підставі депозитного договору №01-05/Д від 28 лютого 2005 року з усіма додатковими угодами до нього, в тому числі з тими, що можуть бути укладені в майбутньому, у сумі 2000 000,00 доларів США.

Тобто, з 24 грудня 2007 року майнові права відповідача, а саме право вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28 лютого 2005 року, перебували в заставі у третьої особи згідно з договором застави майнових прав №43-05/З-4 від 24 грудня 2007 року.

Судом також встановлено, що листом № 27/11-01-83 від 07.10.2010 ДП "Артемсіль" повідомило ПАТ "Земельний банк" про те, що заборгованість ДП "Артемсіль" перед ПАТ "Земельний банк" за договором про надання кредитної лінії № 43-05/К від 06.05.2005 та заборгованість ПАТ "Земельний банк" перед ДП "Артемсіль" за депозитним договором № 01-05/Д від 28.02.2005 є зустрічними однорідними грошовими зобов'язаннями, строк виконання яких настав, у зв'язку з чим ДП "Артемсіль", в порядку ч.2 ст. 601 ЦК України, заявлено про припинення вказаних зобов'язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

29.12.2011 між Державним підприємством "Артемсіль" (первісний кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Лемма-Віте" (новий кредитор) було укладено договір № 10/31 про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого, частину вимог до ПАТ "Земельний банк" у сумі 2000000,00 грн. за депозитним договором № 01-05/Д від 28.02.2005 державне підприємство "Артемсіль" відступило на користь публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Лемма-Віте" (позивача).( а.с.75-76).

Пунктом 2 цього договору позивач зобов'язався оплатити відповідачеві право вимоги, що відступається за договором у сумі 2000000,00 грн. у строк до 29.12.2012 року .

Звертаючись з позовною вимогою, позивач посилався на укладення спірного договору під впливом помилки.

Так, відповідно до ч. З ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з п.2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Суд, дійшов висновку, що на момент укладення спірного договору (цесії № 10/31 від 29.12.2011 року) він не суперечив чинному законодавству України та що права позивача у зв"язку із укладенням цього договору не порушено. Таким чином, відсутні достатні правові підстави для задоволення позову.

Як свідчать матеріали справи, постановою Правління Національного банку України №375 від 30 липня 2010 року "Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ „Земельний банк" прийнято рішення про відкликання з 02 серпня 2010 року банківської ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури ПАТ "Земельний банк" ( а.с.71).

Заявлена 31.08.2010 року кредиторська вимога ДП „Артемсіль" у загальній сумі 17142730,29 грн. була акцептована ПАТ "Земельний банк" та включена до 7 (сьомої) черги реєстру вимог кредиторів ПАТ„Земельний банк", що підтверджується Витягом з переліку вимог кредиторів ПАТ "„Земельний банк" акцептованих ліквідатором, який міститься в матеріалах справи ( а.с.72-73).

Листом №27/11-01-83 від 07 жовтня 2010 року ДП "Артемсіль" повідомило ПАТ "„Земельний банк" про те, що заборгованість ДП "Артемсіль" перед ПАТ "Земельний банк" за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005 року та заборгованість ПАТ „Земельний банк" перед ДП "„Артемсіль" за депозитним договором №01-05/Д від 28 лютого 2005 року є зустрічними однорідними грошовими зобов'язаннями, строк виконання яких настав, у зв'язку з чим ДП „Артемсіль" в порядку ч. 2 ст. 601 ЦК України заявлено про припинення вказаних зобов'язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Як вже зазначалося вище, між ДП „Артемсіль", первісним кредитором, та ПАТ „Страхова компанія "Лемма-Віте", новим кредитором, 29 .12.2011 року було укладено договір №10/31 про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, частину вимог до ПАТ „Земельний банк" у сумі 2000000,00 грн. за депозитним договором №01-05/Д від 28 лютого 2005 року ДП "Артемсіль" відступило на користь ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте".

29 лютого 2012 року господарським судом Донецької області ухвалено рішення по справі №5006/28/5пд/2012 за позовом ПАТ "Земельний банк" до ДП "Артемсіль" про визнання недійсним одностороннього правочину, яким задоволено позовні вимоги ПАТ "Земельний банк" та визнано недійсним односторонній правочин, вчинений ДП "Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07 жовтня 2010 року щодо припинення своїх зобов'язань боржника за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11 липня 2012 року по справі №5006/28/5пд/2012 рішення господарського суду Донецької області від 29 лютого 2012 року по справі №5006/28/5пд/2012 скасовано та в задоволенні позовних вимог ПАТ "Земельний банк" відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12 червня 2013 року рішення господарського суду Донецької області від 29 лютого 2012 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11 липня 2012 року по справі №5006/28/5пд/2012 скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням господарського суду Донецької області від 17 вересня 2013 р. по справі №5006/28/5пл/2012 позовні вимоги ПАТ "Земельний банк" задоволено, односторонній правочин, вчинений ДП „Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. щодо припинення своїх зобов'язань боржника за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визнано недійсним.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 21 січня 2014 року прийнято відмову ДП "Артемсіль" від апеляційної скарги на рішення господарського суду Донецької області від 17 вересня 2013 року по справі №5006/28/5пд/2012 та апеляційне провадження по даній справі припинено.

Таким чином, на час укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) № 10/31 від 29.12.2011 року, майнові права, що передавались за цим договором, не були обтяжені відповідно до діючого законодавства, оскільки 07 жовтня 2010 року зобов"язання ДП "Артемсіль" перед ПАТ „Земельний банк" за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005 року (в забезпечення якого і було укладено договір застави майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007 р.) були припинені в порядку ч. 2 ст. 601 ЦК України шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Тобто, на час укладення спірного договору відступлення права вимоги, у сторін були відсутні відомості про наявність у ПАТ „Земельний банк" прав іпотекодержателя майнових прав, що були відступлені.

Таким чином, наступне визнання угоди недійсною не скасовує того факту, що на день укладання договору про відступлення права вимоги (цесії) № 10/31 від 29.12.2011 року будь-які правові перешкоди у розпорядженні правом були відсутні, не існувало заборон або обтяжень.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку про відсутність у позивача права або охоронюваного інтересу, який підлягає судовому захисту.

Так, відповідно до системного тлумачення положень ст. 15, 16 ЦК України, судовий захист надається тій особі, права якої порушені або особі, яка вимагає задоволення свого законного інтересу.

Аналіз правовідносин, що склалися у даному спорі, показує, що права позивача не порушені, а також відсутній законний інтерес, який підлягає судовому захисту.

Підстава позову, обрана позивачем, полягає в порушенні обтяжень, накладених в інтересах кредитора - ПАТ "Земельний банк". Однак інтерес позивача у даному спорі не тотожний інтересу ПАТ "Земельний банк" (який, до речі, жодних претензій відносно укладання угоди відступлення права вимоги не заявляв), оскільки позивач уклав угоду з наміром отримати право вимоги і отримав його в порядку виконання угоди відступлення права вимоги № 10/31 від 29.12.2011 р.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін,спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Позивач бажав отримати право вимоги шляхом укладання договору цесії і отримав право вимоги в порядку виконання договору № 10/31 від 29.12.2011 р., тому вимога позивача про визнання даної угоди недійсною може ґрунтуватися на заяві про порушення передбаченого законом права або охоронюваного законом інтересу.

Між тим, підстава позову взагалі не свідчить про наявність такого порушення, а бажання позивача визнати угоду недійсною для отримання назад сплаченого за угодою не є охоронюваним законом інтересом, оскільки порушує приписи ст. 629 ЦК України (обов'язковість договору) та шкодить стабільності цивільного обороту.

Суд зазначає, що позови, подані з протиправною метою - повернення виконаного за угодою всупереч приписам ст. 629 ЦК України, не підлягають задоволенню з підстав відсутності права або охоронюваного законом інтересу, який підлягає захисту.

Крім того, як вбачається зі змісту п. 4 договору про відступлення права вимоги (цесії) № 10/31 від 29.12.2011р., позивач взяв на себе зобов'язання нести усі ризики, пов'язані із невизнанням дійсності права вимоги ПАТ "Земельний банк" (боржником) у зв'язку із невизнанням факту заліку зустрічних однорідних вимог, та був обізнаний щодо заперечень, які існують у ПАТ "Земельний банк" (боржника) на момент підписання договору і можуть бути висунуті проти вимог позивача, а також про зміст листування і переговорів між відповідачем і ПАТ "Земельний банк" (боржником).

Вказане, з урахуванням пункту 4 договору про відступлення права вимоги (цесії), підтверджує безпідставність посилань позивача про вчинення спірного правочину під впливом помилки.

Посилання позивача на встановлення п. 6.1.2 договору застави майнових прав №43-05/3-4 від 24.12.2007р. обов'язку ДП „Артемсіль" не здійснювати відступлення заставленого права не можуть вважатися обгрунтованими, оскільки, як вже зазначалося, на момент укладення спірного договору цесії застави майнових прав не існувало та було знято відповідні обтяження стосовно цих майнових прав. Однак, визнання судовим рішенням недійсним одностороннього правочину, вчиненого ДП "Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 року, вважається таким з моменту його вчинення, тобто з 07.10.2010 року.

До того ж, відповідно до статті 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

У пункті 4.3.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" зазначено про те, що частина перша статті 27 Закону України "Про заставу" передбачає збереження застави в разі переходу предмета застави у власність іншої особи. При цьому судам слід враховувати, що застава зберігає силу і у випадку переходу предмета застави у повне господарське відання іншої особи та у випадках заміни заставодавця правонаступником з підстав, передбачених законом. Водночас у разі примусового продажу заставленого майна застава припиняється (абзац п'ятий статті 28 Закону України "Про заставу").

Застава зберігає свою силу незалежно від того, чи знала особа, до якої перейшло майно або майнові права, що складають предмет застави, про існування права застави третіх осіб на таке майно. Якщо особі не було відомо про існування застави, дана обставина має значення для правовідносин між цією особою і заставодавцем. Зокрема, відповідно до приписів статті 659 ЦК України невиконання заставодавцем під час укладення договору купівлі-продажу обов'язку попередити покупця про існування права застави третіх осіб на товар, що продається, дає покупцеві право вимагати зменшення ціни або розірвання договору.

Тобто, ПАТ "Земельний банк" у зв"язку із укладенням спірного договору цесії не позбувася права заставодержателя майнових прав, які цією цесією були відступлені, що свідчить про відсутність порушення при укладенні договору цесії прав ПАТ "Земельний банк", який, до того ж, жодних заперечень щодо укладення спірного договору цесії не висував і позовних вимог про визнання його недійсним не заявляв.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 17 Цивільного кодексу України підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, позивач, не навів жодних доводів щодо того, які саме його права та яким чином порушуються у зв"язку із укладенням спірного договору цесії за своїм же волевиявленням при тому, що він сам є однією із сторін даного договору.

Аналогічної позиції притримується Харківський апеляційний господарський суду та Вищий господарський суд України у справі за № 922/2126/14 ( постанови додаються).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.1,2, 33,44,75,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 11.03.2015 р.

Суддя Л.С. Лаврова