ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015 р. Справа № 914/4275/14

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ромстал Україна», м.Київ

До відповідача: Фізична особа підприємець ОСОБА_1, м.Львів

Про стягнення 240117,14 грн. боргу

Суддя Березяк Н.Є

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання з'явились:

від позивача: Фещенко А.А. -представник

від відповідача: ОСОБА_1-підприємець

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Ромстал Україна» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення 138643,52 грн. заборгованості, 14182,11 грн. пені, 1814,49 грн. три відсотки річних, 10826,57 грн. інфляційних та судові витрати.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду.

14.02.2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в якій він просить стягнути з відповідача 173825,18 грн. заборгованості, 30163,51 грн. пені, 3726,51 грн. три відсотки річних, 32375,35 грн. інфляційних та судові витрати.

В судових засіданнях представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задоволити з підстав та мотивів, викладених в позовній заяві та наданих в засіданнях поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач неналежним чином виконує договірні зобов'язання, а саме несвоєчасно сплачував орендні платежі, що стало підставою виникнення заборгованості.

Відповідач проти позову заперечує повністю з тих підстав, що вважає договір суборенди неукладеним, просить визнати його недійсним і в задоволенні позову відмовити з підстав і мотивів, викладених в запереченнях на позов. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що договором суборенди нерухомого майна не передбачено розміру орендної плати порядку її нарахування та сплати,що на його думку свідчить про неукладеність договору. Крім того відповідач стверджує, що орендував приміщення площею 9 кв.м., а не 61, як зазначено в договорі та акті приймання передачі , а визначений договором розмір орендної плати 30000,00 грн. це загальний розмір за весь час дії договору, а не за один місяць,як стверджує позивач. В подальшому відповідач у запереченнях на позов просив суд в порядку ст..83 ГПК України визнати недійсним з моменту його укладення договір суборенди з підстав відсутності згоди власника на передачу приміщення в оренду . Також відповідач зазначив, що встановлений у договорі суборенди строк його дії перевищує строк дії договору оренди, що на його думку є підставою визнання недійсним з моменту укладення договору оренди.

В судовому засіданні 24.02.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

02.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ромстал Україна» (суборендодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (суборендар), було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 0110-4/13-0 за умовами якого суборендодавець передав суборендареві в строкове платне користування частину нежитлового приміщення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 61,00 кв.м.. Передача приміщення оформлена актом прийому-передачі приміщення від 02.01.2014 року.

Як стверджує позивач, позивач надав відповідачу послуги з оренди приміщень за період з січня 2014 року включно по червень 2014 року на загальну суму 229341,02 грн., які відповідач оплатив частково в розмірі 55488,84 грн. Позивач зазначає, що з липня 2014 року між сторонами припинено відносини з суборенди приміщень.

Заборгованість відповідача перед позивачем за договором суборенди включаючи орендні платежі та вартість комунальних послуг за час фактичного використання нежитлового приміщення станом на час подання позовної заяви складає 173852,84 грн., що позивач підтверджує підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-приймання робіт за період з січня по червень 2014 року.

За порушення строків виконання договірних зобов'язань відповідно до п.4.4 Договору позивачем нарахована пеня в розмірі 30163,51 грн. яку просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховані три відсотки річних в розмірі 3726,51 грн. та інфляційні втрати в розмірі 32375,35 грн., які він просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як вже зазначалося раніше, 02 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ромстал Україна» (суборендодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (суборендар), було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 0110-4/13-0 за умовами якого суборендодавець передав суборендареві в строкове платне користування частину нежитлового приміщення що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 61,00 кв.м.. Передача приміщення оформлена актом прийому-передачі приміщення від 02.01.2014 року,належно завірена копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.12).

Відповідно до п.3.1 Договору , орендна плата за користування Приміщенням становить 30000,00 грн. в тому числі ПДВ та починає нараховуватись з дня підписання сторонами Акту приймання-передачі. Згідно положень п.3.2 Договору орендна плата сплачується суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок Суборендодавця протягом 5 банківських днів з дня виставлення Суборендодавцем рахунку за наступний місяць, але не пізніше 20 числа поточного місяця.

Згідно з приписами ч.3 ст. 285 ГК України, орендар зобов'язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату. Аналогічний обов'язок відповідача закріплений в п.2.1.4 Договору.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, відповідач фактично використовував приміщення з січня 2014 року по червень 2014 року включно. Акт повернення майна із суборенди між сторонами не підписувався, проте відповідач не заперечує факту припинення ним користування приміщенням за договором суборенди № 0110-4/13-О від 02.01.2014 року з липня 2014 року.

Згідно поданої позивачем заяви про збільшення позовних вимог, відповідачу надано послуги з оренди приміщення та комунальних послуг і послуг зв'язку на загальну суму 229341,02 грн. В обґрунтування доводів щодо розміру заборгованості з орендної плати та вартості спожитих комунальних послуг позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії актів виконаних робіт та рахунків фактур (а.с.13-36) оригінали яких було оглянуто судом. Зазначені щомісячні акти здачі-приймання робіт ( надання послуг) містять посилання на договір №0110-4/13 від 02.01.2014 року та виписані позивачем для оплати відповідачу рахунки-фактури , підписані та завірені печатками сторін.

Як стверджує позивач, з врахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, заборгованість відповідача за договором суборенди приміщення за період з січня по червень 2014 року складає 173852,84 грн. Крім зазначених вище документів та доказів , що підтверджують наявність заборгованості відповідача по договору суборенди майна № 0110-4/13-О , позивач долучив до матеріалів справи Акт звірки розрахунків, який на його думку підтверджує наявність заборгованості.

Проаналізувавши зазначений Акт звірки розрахунків (а.с.93,113-114) судом встановлено, що зазначений Акт звірки не містить посилання на Договір суборенди, а зазначені в ньому операції і документи не відображають ні наданих послуг, ні оплат по Договору суборенди, а відтак не є належним і допустимим доказом у даній справі.

Заперечуючи факт заборгованості на суму 173852,84 грн. відповідач посилається на те, що договором передбачено орендну плату за користування приміщенням в розмірі 30000,00 грн. не за місяць, а за весь період дії договору, а тому вважає безпідставним сумування актів виконаних робіт і наявність такої заборгованості. Щодо заборгованості по комунальних послугах та послугах зв'язку, відповідач заперечує надання йому рахунків для оплати таких послуг, а тому вважає вимоги безпідставними.

Проте, такі заперечення відповідача не підтверджені жодними належними і допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи. Зокрема, із підписаних і завірених печатками сторін Актів виконаних робіт вбачається:

Акт №РУ-0000049 від 31.01.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0004807 від 31.01.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000058 від 31.01.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0005220 від 31.01.2014 року. Вартість наданих послуг становить 8334,31 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт №РУ-0000083 від 28.02.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0007420 від 28.02.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000101 від 28.02.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0007873 від 28.02.2014 року. Вартість наданих послуг становить 8334,31 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт №РУ-0000143 від 31.03.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-00011905 від 31.03.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000144 від 31.03.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-00011907 від 31.03.2014 року. Вартість наданих послуг становить 8335,20 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт №РУ-0000192 від 30.04.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-00016765 від 30.04.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000193 від 30.04.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-00016766 від 30.04.2014 року. Вартість наданих послуг становить 17946,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт №РУ-0000226 від 30.05.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0020033 від 30.05.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000237 від 30.05.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0021272 від 30.05.2014 року. Вартість наданих послуг становить 3195,60 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт №РУ-0000275 від 27.06.2014 року засвідчує те, що Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги ( оренда нежитлового складського приміщення) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0025711 від 27.06.2014 року. Вартість наданих послуг становить 30000,00 грн. Послуги надані в повному обсязі;

Акт № РУ-0000281 від 27.06.2014 року засвідчує те, Виконавцем (ТзОВ «РОМСТАЛ Україна») надані послуги (комунальні послуги та послуги зв'язку ) по договору № 0110-4/13-О від 02.01.2014 за рахунком №РУ-0025835 від 27.06.2014 року. Вартість наданих послуг становить 3195,60 грн. Послуги надані в повному обсязі.

Як вбачається із зазначених Актів та доданих рахунків-фактур, в кожному з них зазначається про надання послуг в повному обсязі. Зазначені Акти не можуть бути доказом надання послуг по оренді на майбутнє, як стверджує відповідач, а засвідчують факт та вартість вже наданих послуг з оренди нежитлового складського приміщення, що спростовує доводи відповідача про вартість оренди в розмірі 30000,00 грн. не за місяць, а за весь період дії договору суборенди.

Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що йому не надавались рахунки для оплати, оскільки в самих актах, які підписані відповідачем та завірені печаткою проставлено номера рахунків фактур, які співпадають із долученими позивачем до матеріалів справи рахунками і номерами та датою їх виписки, так і сумою відображених в актах наданих послуг. Доводи відповідача про те, що рахунки ним не отримувались спростовуються також і тим, що більша частина рахунків по оплаті комунальних послуг та послуг зв'язку відповідачем оплачена, із посиланням саме на долучені позивачем номера рахунків, що підтверджується довідкою банку по надходженнях коштів на рахунок позивача від відповідача (а.с. 49).

Як вбачається із зазначеної Довідки банку, в призначеннях платежів відповідачем здійснено часткову оплату за оренду за січень 2014 року згідно договору № 0110-4/13-О, що також спростовує доводи відповідача, що ним було здійснено оплати по договору в рахунок майбутніх платежів.

З огляду на викладене, суд зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем за суборенду приміщень обґрунтована належними і допустимими доказами і підлягає до стягнення в повному обсязі.

Не заслуговують на увагу суду також посилання відповідача на ті обставини, що умовами Договору не передбачено порядку сплати витрат на комунальні платежі та послуги телефонного зв'язку, а відтак , в зв'язку з відсутністю вимог і претензій ( в порядку ст..530 ЦК України) час сплати їх ще не настав.

Відповідно до положень п.3.3 Договору суборенди № 0110-4/13-О від 02.01.2014 року , зазначені «послуги оплачуються Суборендарем згідно виставлених рахунків за спожиті послуги». Як вже зазначалося раніше, вартість наданих послуг засвідчена як в підписаних сторонами та завірених печатками актах виконаних робіт так і в рахунках-фактурах( більша частина яких відповідачем оплачена), в яких зазначено, що рахунок дійсний до оплати протягом одного дня.

Крім того, як вже зазначалося раніше, відповідач вважає договір суборенди майна №0110-4/13-О неукладеним, оскільки між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов, а саме ціни та порядку розрахунків.

Зазначені твердження відповідача необґрунтовані і спростовуються наступним:

Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Як зазначено в п.2 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів ( господарських договорів) недійсними», - зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо…. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону…

Положеннями ч.1 ст.286 ГК України дано визначення поняттю орендної плати, зокрема зазначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Згідно ч.4 ст.286 ГК України , строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як вбачається із п.3.1 Договору суборенди нежитлового приміщення № 0110-4/13-О , сторони погодили, що «орендна плата за користування приміщенням становить 30000,00 грн в тому числі ПДВ та починає нараховуватись з дня підписання сторонами Акту приймання-передачі» (а.с.9).Відповідно до п.3.2 Договору «орендна плата сплачується Суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок Суборендодавця протягом 5 банківських днів з дня виставлення Суборендодацем рахунку за наступний місяць, але не пізніше 20 числа поточного місяця».

З огляду на викладене, умовами підписаного та завіреного сторонами Договору суборенди №0110-4/13 -О сторони погодили і розмір орендної плати і строки її внесення, що відповідає положенням ч.1, та ч.4 ст.286 ГК України.

Аналогічні положення містить ч.1 та ч.5 ст.762 ЦК України, відповідно до яких за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з тексту Договору суборенди нежитлового приміщення №0110-4/13 -О від 02.01.2014 року, ним визначений і розмір орендної плати 30000,00 грн. і порядок її щомісячної сплати. Інших сум , чи порядку її внесення Договором не передбачено, як і не передбачено, що погоджений сторонами розмір орендної плати вноситься один раз за весь час дії договору чи рівними частинами пропорційно, як стверджує відповідач.

Матеріалами справи підтверджено і сторонами не спростовано, що сторони приступили до виконання договору, а саме: передали майно, підписували акти, сплачували орендну плату та комунальні платежі, що свідчить про фактичне укладення договору та його виконання сторонами.

Також в своїх запереченнях проти позову відповідач вважає договір суборенди майна № 0110-4/13-О від 02.01.2014 року недійсним з моменту його укладення з підстав відсутності згоди власника майна на укладення такого договору а також з підстав строку його дії, який перевищує строк дії договору оренди, а тому просить в порядку ст..83 ГПК України визнати його недійсним з моменту укладення і в задоволенні позову відмовити.

Що стосується доводів відповідача про недійсність Договору суборенди нежитлового приміщення №0110-4/13 -О від 02.01.2014 року з підстав відсутності згоди власника на його укладення та порушення сторонами строку його укладення, то слід зазначити наступне:

Відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», - наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Ромстал Україна» є орендарем нежитлового приміщення у АДРЕСА_1 загальною площею 834,9 кв. м. на підставі Договору оренди нежитлового приміщення укладеного між ПП «Квін» ( Орендодавець) та ТзОВ «Ромстал Україна» (Орендар) (а.с.88-91). Згідно п. 2.3.5 зазначеного Договору за письмовою згодою Орендодавця, Орендар має право передавати орендоване приміщення ( його частину) в суборенду іншим особам. В матеріалах справи є лист -підтвердження ПП «Квін» про надання згоди ТзОВ «Ромстал Україна» як Орендарю, передавати орендовані приміщення в суборенду третім особам.

Таким чином, доводи відповідача про передачу приміщення в суборенду без згоди Орендодавця не відповідають дійсності. Крім того, слід зазначити, що жодних заперечень ні власник приміщень, ні Орендодавець, ні Суборендодавець щодо укладеного між сторонами Договору суборенди нежитлового приміщення № 0110-4/13-О від 02.01.2014 року не пред'являв.

Що стосується доводів відповідача стосовно перевищення строку на який укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № 0110-4/13-О від 02.01.2014 року, як на підставу визнання його недійсним, що на його думку тягне за собою відмову в позові про стягнення заборгованості, яка виникла за період дії договору суборенди, то слід зазначити наступне:

За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Як вбачається з матеріалів справи, термін дії Договору суборенди нежитлового приміщення №0110-4/13-О від 02.01.2014 року, визначений сторонами до 01.09.2016 року.

Пунктом 6.1 Договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 01.04.2011 року між ПП «Квін» та ТзОВ «Ромстал Україна» передбачено термін його дії до 30 червня 2013 року. Відповідно до п.6.2 Договору , якщо за 1 місяць до спливу строку оренди жодна із сторін письмово не заявила про небажання продовжувати договір, договір вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк. З огляду на викладене, Договір оренди нежитлового приміщення був пролонгований до 30.09.2014 року. Згода на передачу приміщення в суборенду третім особам надана позивачу Орендодавцем в термін до 31.12.2014 року. З огляду на викладене, термін до якого укладено договір суборенди перевищує строк дії договору оренди і в цій частині суперечить ч.2 ст.774 ЦК України.

Частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє.

Відповідно до п.2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів ( господарських договорів) недійсними», - якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Враховуючи ті обставини, що під час розгляду справи по суті сторони підтвердили факт, що Договір суборенди нежитлового приміщення №0110-4/13 -О від 02.01.2014 року фактично припинив свою дію з липня 2014 року за згодою сторін і на час розгляду в суді спору про стягнення з відповідача заборгованості за суборенду приміщення Договір вже не діє, то визнання на майбутнє Договору суборенди в частині строку його дії ніяким чином не впливає на обов'язок відповідача сплатити заборгованість за суборенду за весь період фактичного використання приміщень в період з січня 2014 року по липень 2014 року, в межах строку дії Договору оренди (який пролонгований до 30 вересня 2014 року).

Враховуючи зазначене, позовні вимоги про стягнення вказаної заборгованості з відповідача в судовому порядку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, відповідно до п.4.4 Договору позивачем нарахована пеня в розмірі 30163,10 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені, то господарський суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, пеня нарахована ним за період з 20.02.2014 року по 11.02.2015 року поза межами шестимісячного строку.

Згідно проведеного судом перерахунку за зазначений період з врахуванням строків виникнення заборгованості та строків нарахування пені, до стягнення підлягає пеня в розмірі 19343,60 грн.

За несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, відповідно до положень ст..625 ЦК України, за період з 20.02.2014 року по 11.02.2015 року позивачем нараховані три відсотки річних в сумі 3726,51 грн. та інфляційні втрати в розмірі 32375,35 грн. Згідно проведеного судом перерахунку, за спірний період розмір трьох відсотків річних складає 4310,04 грн., проте до стягнення підлягають суми в межах заявлених позовних вимог, а інфляційні втрати підлягають до стягнення в розмірі 32230,61 грн.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем жодним чином не спростовані, а тому підлягають до задоволення частково.

Судовий збір відповідно до положень ст. 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49, 82, 83,84,85 , ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Збільшені позов вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (79000, АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ромстал Україна» (04080, м.Київ,вул..Новокостянтинівська,4а; ) 173852,18 грн. боргу , 19343,60 грн. пені, 3726,51 грн. три відсотки річних , 32230,61 грн. інфляційних та 4646,22 грн. судового збору.

4. В стягненні решта частини в позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.02.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.