РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа № 918/1731/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Сініцина Л.М.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівне Агро Плюс" на рішення господарського суду Рівненської області від 29.12.14 р.

у справі № 918/1731/14 (суддя Андрійчук О.В. )

позивач Приватне підприємство "МАКСИМУМ"

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівне Агро Плюс"

про стягнення грошових коштів в сумі 37 076 грн. 09 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Лук"янчук С.М. ( представник, довіреність у справі)

Судом роз'яснено представнику відповідача права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року у справі №918/1731/14 (суддя Андрійчук О.В.) позов Приватного підприємства "МАКСИМУМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівне Агро Плюс" про стягнення грошових коштів в сумі 37 076 грн. 09 коп. задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівне Арго Плюс" на користь Приватного підприємства "Максимум" 33 314,00 грн. основного боргу та 1 641,56 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 3 761,69 грн. пені відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції керувався ч.1,2 ст. 530,ст. ст.610,612, 638,640,642,655,692,712 ЦК України, ч.1ст. 181 ,ст.193,. 265 ГК України,ст..1,9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та вказав, що поставка між сторонами мала позадоговірний характер. Враховуючи ,що відповідачем заборгованість за поставлений товар оплачена не в повному об»ємі , суд першої інстанції стягнув основний борг в розмірі 33 314 грн.

Відмовляючи у стягненні пені в розмірі 3 761 грн. 69 коп.(за період з 16.06.2014р. до 22.11.2014р.) суд першої інстанції з посиланням на ст. 231 ГК України вказав, що зобов'язання з поставки товару виникли між позивачем та відповідачем не на підставі договору поставки, а отже підстави для стягнення пені відсутні.

Не погодившись із постановленим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що призвело до безпідставного задоволення частини позовних вимог. Так, задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд прийшов до висновку що відносини між сторонами виникли не на підставі договору поставки № 110-04-14 від 26.03.2014 р.

Звертає увагу, що позивач не подав жодних клопотань щодо зміни підстав позову. Разом з тим, господарський суд Рівненської області в оскаржуваному рішення вказав, що між ПП "МАКСИМУМ" та ТзОВ "Рівне Агроплюс" були позадовоговірні відносини.

Скаржник наголошує, що суд першої інстанції всупереч роз»ясненням , даним Вищим господарським судом України у п.3.12 постанови Пленуму № 18 від 26 грудня 2011 р. " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" здійснив на власний розсуд не правову кваліфікацію спірних правовідносин , а допустив безпідставну зміну підстав позову.

Просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року у справі № 918/1731/14 та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

У судове засідання з"явився представник апелянта Лук"янчук С.М., який підтримав вимоги апеляційної скарги, з підстав викладених у ній та додатково пояснив, що на даний час сума стягнутої заборгованості відповідачем повністю сплачена, проте вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі позовних вимог, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Представник ПП "МАКСИМУМ" в судове засідання не з"явився , причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи попереджався належним чином та заздалегідь, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.75 ), а також повідомлення з відміткою " за закінченням терміну зберігання" (а.с.76) .

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки позивач належним чином повідомлявся про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника Приватного підприємства "МАКСИМУМ".

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівне Агро Плюс" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріали справи містять договір поставки товара № 110-04-14 від 26.03.2014р., укладений між Приватним підприємством "МАКСИМУМ" ( постачальник) та ТзОВ " Рівне Агро Плюс" ( покупець) , згідно п.1.1 якого постачальник зобов"язався передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов"язався приймати товар і своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору. Згідно п.п.1.2, 1.3 Договору предметом поставки є шини, колісні диски. Сторони погоджують об"єм ( кількість), термін, асортимент і ціни , по яких поставляється товар.

Разом з тим, Договір поставки № 110-04-14 від 26.03.2014 р. не підписаний зі сторони покупця, а саме ТзОВ "Рівне Агро Плюс" ( а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар - шини та колеса, про що свідчать видаткові накладні № 180 від 09.04.2014 р. на суму 7 997,06 грн. ( а.с.7); № 32 від 13.06.2014 р. на суму 47 595,00 грн. ( а.с. 9) та довіреності № 257 від 08.04.2014 р.. № 449 від 13.06.2014 р. ( а.с.8,11). Довіреності на отримання матеріальних цінностей виписані на підставі рахунків - фактур № 654 від 08.04.2014 р., № 967 від 11.06.2014 р.

В подальшому відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар на суму 22 274,66 грн., зокрема ,за видатковою накладною № 180 від 09.04.2014 р., на суму 7 997,06 грн., а також за видатковою накладною № 32 від 13.06.2014р. на суму 14 277,60 грн.( а.с.51,52).

У зв"язку з невиконанням відповідачем своїх зобов"язань щодо оплати вартості отриманого товару позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з останнього 33 314,00 грн. - основного боргу, 3 761,69 грн. - пені .

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо часткового задоволення позовних вимог , з огляду на таке.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У матеріалах справи наявні видаткові накладні № 180 від 09.04.2014 р. на суму 7 997,06 грн., № 32 від 13.06.2014 р. на суму 47 595,00 грн., довіреності № 257 від 08.04.2014 р., № 449 від 13.06.2014р., на які посилається позивач, як на доказ передачі товару ( колес, шин) відповідачу.

Слід зазначити , що у вищевказаних видаткових накладних зазначена підстава поставки - Договір № 110-04-14 від 24.03.2014 р., у зв"язку з чим судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що передача товару відбулась не на підставі договору № 110-04-14 від 26.03.2014р.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази , судова колегія дійшла висновку, що між сторонами виникли правовідносини купівлі - продажу на підставі накладних № 180 від 09.04.2014 р. на суму 7 997,06 грн. та № 32 від 13.06.2014 р. на суму 47 595,00 грн., згідно яких продавець ( позивач у справі) продав, а покупець ( відповідач у справі) купив товар вартістю 55 592,06 грн.

Відповідно до ч.1 ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України передбачено, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Такі ж положення містить ч.1 ст.193 ГК України.

Проте, матеріали справи містять докази лише часткової оплати відповідачем за поставлений товар, а саме на суму 22 274,66 грн., у зв"язку з чим місцевий суд правомірно стягнув не сплачену суму заборгованості - 33 314,40 грн.

Досліджуючи правомірність вимоги про стягнення пені, суд апеляційної інстанції відзначає, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі накладних № 180 від 09.04.2014 р., № 32 від 13.06.2014р., такого виду забезпечення виконання грошового зобов"язання , як пеня у письмовій формі сторони не передбачили, як того вимагають норми ст.ст. 547,551 Цивільного кодексу України, відповідно, це позбавляє позивача права на нарахування відповідачу пені за прострочення виконання грошового зобов"язання , а тому колегія суддів вважає , що вимога позивача про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Щодо твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з підстав виходу за межі позовних вимог, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Тобто, господарський суд вправі виходити за межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача або третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору і, по-друге, за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони.Вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги.

Рівненський апеляційний господарський суд вважає , що доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог є помилковими.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви та резолютивної частини оскаржуваного рішення, вимоги , вирішені судом є ідентичними тим , які були заявлені позивачем у позовній заяві( позивач просив стягнути з відповідача ,в т.ч. основний борг в розмірі 33314,4 грн. і ця сума була стягнута судом першої інстанції ).

Разом з тим, суд першої інстанції врахував, як підставу для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу позадоговірну поставку( на підставі накладних № 180 від 09.04.2014 р., та № 32 від 13.06.2014 р.), а не на підставі договору № 110-04-14 від 26.03.2014р. , як просив позивач.

Однак це не призвело до прийняття неправильного по суті рішення.

Що ж до порушення або неправильного застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, то згідно з частиною другою статті 104 Господарського процесуального кодексу України воно може бути підставою для скасування або зміни рішення названого суду лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Враховуючи вищевказану норму, судова колегія не вбачає порушень норм процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення господарським судом Рівненської області.

Крім того, Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи відповідачем було визнано отримання товару, про що свідчить часткова оплата заборгованості на суму 22 274 ,66 грн., а також оплата спірної заборгованості після внесення судом рішення ,що вбачається з долученого до матеріалів справи копії платіжного доручення № 2242 від 19.01.2015р. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ствердив про повне погашення заборгованості перед приватним підприємством "МАКСИМУМ".

Відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового про відмову у задоволенні позову відсутні .

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 26 грудня 2014 року у справі № 918/1731/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівне Агро Плюс" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гудак А.В.