КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р. Справа№ 920/1122/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання: Натха М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Карук О.О. за довіреністю

від відповідача: Васійчук Л.Ф. за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» на рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2014 (дата підписання 13.11.2014)

по справі № 920/1122/14 (головуючий суддя: Сташків Р.Б., судді: Отрош І.М., Паламар П.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення 599 728,97 грн

.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Сумихімпром» звернулося до господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про стягнення заборгованості у розмірі 599 728,97 грн., з яких 534 801,55 грн. основного боргу, 38 641,55 грн. інфляційних збитків, 3 824,20 грн. 3 % річних, 22 461,67 грн. пені за договором на транспортування природного газу № SUM/2013/1035/13030000 від 25.01.2013.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 14.07.2014 передано справу № 920/1122/14 для розгляду до господарського суду міста Києва за встановленою підсудністю.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2014 справу № 920/1122/14 прийнято до провадження.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 920/1122/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Сумихімпром» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 920/1122/14 та прийняти нове рішення, яким в частині стягнення суми основного боргу припинити провадження на підставі п.п. 1-1 ст. 80 ГПК України; стягнути з відповідача на користь позивача 38 641,55 грн. інфляційних збитків, 3 824,20 грн. 3 % річних, 22 461,67 грн. пені, 11 994,58 грн. судового збору за подання позову та 5 997,29 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Підставами для скасування рішення позивач вважає неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскільки договір був укладений саме з Сумським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроповодів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», лист про повернення помилково перерахованих коштів направлений належній особі і крім того, визнаний відповідачем, яким здійснено повне повернення коштів. Позивач також посилається на те, що суд першої інстанції зобов'язаний був припинити провадження в частині стягнення основного боргу на підставі п.п. 1-1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з його сплатою. Крім того, вказує, що ні законом, ні договором не передбачено зобов'язання позивача розірвати договір, а також зазначає, що суд повинен був застосувати ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2014 у справі № 920/1122/14 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Власов Ю.Л., Станік С.Р., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 20.01.2015.

15.01.2015 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких він зазначає, що не мав заборгованості перед відповідачем за попередні місяці та починаючи з лютого 2014 року відповідач не надавав позивачу ніяких послуг по договору та не підписував жодного акту приймання-передачі обсягів природного газу; вимоги позивача обґрунтовувались ч. 2 ст. 530 ЦК України, а не ст. 1212 ЦК України; грошові кошти у сумі 534 801,55 грн. сплачені відповідачу 12.03.2014 є перерахованими помилково, а не як передоплата.

17.01.2015 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, зокрема, зазначає, що грошові кошти в сумі 534 801,55 грн. сплачені позивачем на підставі договору № SUM/2013/1035/13030000 від 25.01.2013, тобто за наявності достатньої правової підстави; повернення грошових коштів, отриманих як передплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

У судовому засіданні 20.01.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 11.02.2015.

10.02.2015 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на додаткові пояснення до апеляційної скарги, в якому відповідач заперечуючи проти доводів, викладених у додаткових поясненнях позивача, посилається на зміст абз.3 п. 5.5, п. 5.7 договору, а також на додаткову угоду № 2 від 18.04.2014 до договору, якою сторони визначили строк дії договору до 31.12.2019. Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що твердження позивача, що його вимоги обґрунтовувались ч. 2 ст. 530 ЦК України, а не на підставі ст. 1212 ЦК України не відповідає дійсності; що стосується вимоги, то вона має бути пред'явлена боржнику - юридичній особі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.01.2013 між ПАТ «Укртрансгаз» в особі Сумського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та Публічним акціонерним товариством «Сумихімпром» укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № SUM/2013/1035/.

Відповідно до п. 1.1. договору відповідач як газотранспортне підприємство зобов'язався надати позивачеві послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу позивача від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а позивач як замовник зобов'язався внести плату за надані послуги в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що підставою для транспортування газу магістральними трубопроводами є підтвердження в установленому порядку оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до щомісячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу, наявності в позивача місячного обсягу газу, виділеного для забезпечення його споживачів або на власні потреби.

Згідно з п. 3.1. договору послуги з транспортування газу оформлюються сторонами актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Відповідно до п. 3.4. договору акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

У розділі 5 договору сторони погодили порядок визначення вартості послуг та розрахунків за договором:

5.1. Розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

5.2. Тарифи, визначені в п. 5.1. договору, є обов'язковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами договору.

5.3. Розрахунковий період за договором становить один місяць з 9-00 години першого дня місяця до 9-00 години першого дня наступного місяця включно.

5.4. Вартість фактично наданих послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг.

5.5. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

У платіжних дорученнях замовник повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначено номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

Відповідно до п. 5.7. договору у разі надходження коштів від замовника в сумі, що перевищує вартість фактично наданих послуг з транспортування газу у звітному місяці, переплата зараховується газотранспортним підприємством: у разі наявності заборгованості за надані послуги - як погашення заборгованості в попередніх місяцях; у разі відсутності заборгованості за надані послуги - як оплата послуг у місяці, наступному за звітним.

Строк дії договору сторони визначили у розділі 11 договору, за умовами якого цей договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2013; договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 11.1. договору); усі зміни та доповнення до договору оформлюються письмово, підписуються уповноваженими особами та скріплюються печатками обох сторін (п. 11.2. договору).

31.12.2013 між відповідачем та позивачем укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою, зокрема, сторони доповнили п. 1.2. договору та встановили об'єм річного планового обсягу транспортування природного газу замовника протягом 2014 року.

Додатковою угодою № 2 від 18.04.2014 до договору, сторони пункт 11.1 договору виклали в наступній редакції: «Договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на термін до 31.12.2019 року».

Як зазначає позивач до лютого 2014 року у ПАТ «Сумихімпром» були укладені договори: з ТОВ «РГК «Трейдинг» - на постачання природного газу, з Сумським ЛВУМГ філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» - на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № SUM/2013/ від 25.01.2013, з ПАТ «Сумигаз» - на розподіл природного газу № Т-ПР-7048/2013 від 20.12.2012. В січні 2014 р. ТОВ «РГК «Трейдинг» підтвердило обсяги природного газу для потреб позивача. У подальшому позивач розрахувався за надані у січні 2014 р. послуги з ТОВ «РГК «Трейдинг» - за природний газ, з відповідачем - за транспортування магістральними мережами, та з ПАТ «Сумигаз» - за розподіл природного газу.

Однак, у лютому 2014 року відповідач не підписав актів приймання-передачі обсягів природного газу та не надав підтвердження про наявність достатніх обсягів газу, тому позивач перейшов до гарантованого регіонального постачальника - ПАТ «Сумигаз», в договір з яким включені всі транспортні витрати.

В той же час, 12.03.2014 позивач - ПАТ «Сумихімпром» згідно платіжного доручення № 50430 перерахував Сумському лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» грошові кошти в сумі 534 801,55 грн. за транспортування природного газу згідно договору №/2013/1035/13030000 від 25.01.2013.

За твердженням позивача, зазначені грошові кошти сплачені ним помилково, в зв'язку з чим 18.03.2014 позивач звернувся до Сумського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» з листом № 27-1924, в якому просив перераховані 12 березня 2014 року грошові кошти за транспортування природного газу в сумі 534 801,55 грн. повернути на рахунок позивача у зв'язку з тим, що постачальником природного газу для позивача у лютому 2014 року є ПАТ «Сумигаз», в договір з яким включена вартість витрат на оплату послуг транспортування природного газу магістральними мережами.

Вказаний лист отримано Сумським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» 18.03.2014, що підтверджується відміткою на листі з вх. № 293, однак, залишений без відповіді та задоволення.

Оскільки грошові кошти у розмірі 534 801,55 грн. не були повернуті, позивач звернувся з даним позовом про стягнення їх в судовому порядку. Крім того, позивач нарахував та просив стягнути 38 641,55 грн. інфляційних збитків, 3 824,20 грн. 3 % річних, 22 461,67 грн. пені.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п.п. 4.2 п. 4 Типового договору на розподіл природного газу № Т-ПР-7048/2013 від 20.12.2012, укладеного між позивачем та ПАТ «Сумигаз» за формою, затвердженою постановою НКРЕ № 1580 від 22.09.2011 «Про затвердження Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом», у випадках, передбачених законодавством, до ціни на природний газ додаються, зокрема, тариф на транспортування газу магістральними трубопроводами, тариф на постачання газу за регульованим тарифом.

Відтак, ціна, сплачена позивачем ПАТ «Сумигаз» за послуги, надані останнім у лютому 2014 р., включає в себе витрати на транспортування газу магістральними трубопроводами та витрати на постачання природного газу.

Судом встановлено, що факт надання ПАТ «Сумигаз» позивачеві послуг з постачання та транспортування природного газу підтверджується Актом приймання-передачі обсягів природного газу від 28.02.2014 за лютий 2014 р., підписаний повноважними представниками сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 5.5. договору № SUM/2013/ від 25.01.2013 передбачений обов'язок позивача здійснити оплату вартості послуг за транспортування газу шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Матеріалами справи підтверджується, що платіжним дорученням № 50430 від 12.03.2014 позивач перерахував грошові кошти відповідачу в розмірі 534 801,55 грн. з призначенням платежу - «оплата за транспортування природного газу згідно договору № SUM/2013/ від 25.01.2013», при цьому, період, за який здійснено таку оплату, не вказано.

Натомість, за умовами договору, а саме згідно абзацу третього п. 5.5. договору, позивач у платіжних дорученнях повинен обов'язково вказувати не лише номер договору, дату його підписання, а й звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях позивача не зазначено номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, відповідач зараховує кошти, що надійшли від позивача, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

Згідно з п. 5.7. договору у разі надходження коштів від позивача в сумі, що перевищує вартість фактично наданих послуг з транспортування газу у звітному місяці, переплата зараховується відповідачем: у разі наявності заборгованості за надані послуги - як погашення заборгованості в попередніх місяцях; у разі відсутності заборгованості за надані послуги - як оплата послуг у місяці, наступному за звітним.

Повернення переплати умовами договору не передбачено.

Пунктом 2 Додаткової угоди № 2 до Договору № SUM/2013/ від 25.01.2013 сторони визначили термін дії договору до 31.12.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не відмовлявся від договору № SUM/2013/ від 25.01.2013 в односторонньому порядку, договір не розірваний сторонами та є діючим.

На підставі викладеного та враховуючи, що згідно платіжного доручення № 50430 від 12.03.2014, грошові кошти в сумі 534 801,55 грн. сплачені позивачем відповідачу на підставі Договору № SUM/2013/ від 25.01.2013, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту помилкового перерахування відповідачу коштів.

Доводи позивача про те, що постачальником природного газу для позивача у лютому 2014 року є ПАТ «Сумигаз», в договір з яким включена вартість витрат на оплату послуг транспортування природного газу магістральними мережами, за оцінкою колегії суддів, не свідчать про помилкове перерахування коштів відповідачу, оскільки, як зазначалось, таке перерахування відбулось на підставі діючого договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/2013/1035/ від 25.01.2013 за умовами якого передбачена 100% попередня оплата вартості послуг та можливість зарахування переплати як оплати послуг у наступному періоді.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 534 801,55 грн. боргу необґрунтованими та погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в їх задоволенні.

Як слідує із матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у повному обсязі повернув сплачені позивачем грошові кошти в сумі 534 801,55 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 16290 від 20.06.2014 на суму 100 000,00 грн., № 17100 від 27.06.2004 на суму 50 000,00 грн., № 22778 від 28.08.2014 на суму 200 000,00 грн., № 28063 від 23.10.2014 на суму 184 801,55 грн.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції повинен був припинити провадження у справі на підставі п.п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України в частині стягнення основного боргу у зв'язку з його сплатою відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки судом вірно зазначено, що повернення коштів відповідачем є добровільним та не впливає на результат вирішення спору, у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог про стягнення 534 801,55 грн.

Як зазначалось вище, позивач просив стягнути 38 641,55 грн. інфляційних збитків та 3 824,20 грн. 3 % річних на підставі ст. 1214, ст. 1048, ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також 22 461,67 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, які нараховані позивачем за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними ( стаття 536 цього Кодексу).

Стаття 1214 ЦК України відноситься до глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави».

Загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені у статті 1212 ЦК України, відповідно до частини першої якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Верховний Суд України у постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13 виклав правову позицію з приводу застосування ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень зазначеної статті, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Таким чином, положення ст. 1214 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, у зв'язку з тим, що грошові кошти сплачені позивачем на підставі договору № SUM/2013/1035/130300004 від 25.01.2013, тобто за наявності достатньої правової підстави.

Також не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і ст. 1048 ЦК України, яка передбачає правила про проценти за договором позики, оскільки між сторонами існують правовідносини з надання послуг, а договір позики і договір послуг є різними за своєю правовою природою, тому застосування до договору послуг положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Оскільки позивачем не доведено наявність саме помилки у перерахуванні коштів відповідачу в розмірі 534 801,55 грн. то і вимога про стягнення 38 641,55 грн. інфляційних збитків та 3 824,20 грн. 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, які нараховані позивачем за прострочення виконання зобов'язання, не підлягає до задоволення у зв'язку з тим, що за своєю правовою природою є похідною від основної позовної вимоги.

Згідно позовних вимог, позивач також просив стягнути з відповідача 22 461,67 грн. договірної пені в розмірі подвійної ставки НБУ за прострочення грошового зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Розділ 7 договору встановлює підстави відповідальності сторін за порушення умов договору. Так, пунктом 7.3 договору передбачено стягнення із замовника пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, у разі порушення замовником (позивачем) строків оплати, передбачених розділом 5 договору.

Інших підстав для нарахування пені сторонами не узгоджено.

Тому, позовні вимоги про застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати 22 461,67 грн. пені є необґрунтованими, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи та вимогам законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на зазначене, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» на рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 920/1122/14 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» на рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 920/1122/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 920/1122/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/1122/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Ю.Л. Власов

С.Р. Станік