ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015 р. Справа № 914/130/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Львівський домобудівний комбінат", м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілава - Ліфт", м. Львів,

про стягнення 20' 000,00 грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: Рісний М.Б.,

від відповідача: не з'явився.

На розгляд господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Львівський домобудівний комбінат" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілава - Ліфт" про стягнення 20' 000,00 грн.

Ухвалою суду від 19.01.2015р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 03.02.2015р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

У судове засідання 02.03.2015р. представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем у порушення умов договору поставки №23 не здійснено 100% передоплати вартості товару, який повинен бути поставлений позивачем . Оскільки позивачем на виконання умов укладеного договору виготовлено замовлену відповідачем продукцію, просить стягнути її вартість з відповідача.

У судові засідання 03.02.2015 р., 16.02.2015р. та 02.03.2015 р. відповідач не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, відзиву на позовну заяву не подав. Поштовий конверт, надісланий на адресу, вказану у витязі з ЄДРПОУ, повернувся на адресу суду з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України, суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно п.3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. № 18 із змінами та доповненнями «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Відтак, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Зважаючи на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та його відзиву на позов, у порядку статті 75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

23.05.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Львівський домобудівний комбінат" (продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пілава - Ліфт" (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки №23. Відповідно до п.1.1. договору продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти у свою власність та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться в додатках до цього договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною договору.

Порядок та умови передачі товару сторони визначили у розділі 2 договору. Так, передача товару у власність покупця здійснюється продавцем протягом терміну та за адресою, яка визначається в додатках до цього договору. Факт передачі товару у власність покупцеві оформляється сторонами шляхом підписання двостороннього акта прийому-передачі товару або видаткової накладної, які підписуються обома сторонами у момент передачі-приймання товару. Покупець несе ризик випадкової загибелі (або пошкодження) товару лише з моменту підписання обома сторонами Акта прийому-передачі товару або видаткової накладної. Моментом переходу права власності на товар від продавця до покупця вважається дата підписання сторонами вищевказаного Акта прийому-передачі товару або видаткової накладної (п.2.3 договору). Товар доставляється (перевозиться) силами та засобами продавця за адресою, яка визначається в додатках. Вартість доставки (перевезення) товару не включається у ціну (вартість) товару, а виставляється окремим рахунком (п.2.4 договору).

У розділі 3 договору сторони погодили ціну та умови оплати товару. Так, оплата товару здійснюється на умовах 100% передоплати за партію товару, яка має бути доставлена, відтермінування оплати за залишкову кількість, яка поставляється, проводиться на протязі 3 банківських днів з моменту підписання обома сторонами Акту прийому-передачі товару або видаткової накладної. Датою оплати вартості товару (чи його частини) вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок продавця (п.3.4 договору). Вартість доставки товару до покупця становить 12% вартості товару з ПДВ (п.3.6 договору).

Покупець зобов'язується прийняти товар та провести оплату за товар в терміни, визначені договором (п.4.2.1, 4.2.2 договору).

23.05.2014 р. сторони підписали додаток №1 до договору, у якому погодили найменування товару - стовпці армовані січенням 20*20*80 см, кількість товару - 200 шт., ціну однієї одиниці товару - 100,00 грн., та загальну вартість товару - 20' 000,00 грн., в т.ч.ПДВ - 3' 333,33 грн.

Продавець зобов'язаний доставити товар за адресою: м. Львів. Вартість доставки матеріалів та товару складає 12% вартості товару, що доставляється в місячний термін (п.3 додатку №1).

05.09.2014 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою оплатити вартість обумовленого товару для здійснення його подальшої поставки.

04.02.2015 р. позивач надіслав лист-вимогу про оплату за товар, відповіді на яку відповідач не дав.

Доказів оплати вартості товару станом на день розгляду справи відповідачем в суд не надано.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Між сторонами у справі виникли зобов'язання з приводу поставки товару на підставі договору поставки.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з частиною першою статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Договір поставки між сторонами укладений на умовах передоплати за товар.

Згідно ч. 1 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. Частиною 2 даної статті встановлено, що при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч. 3 ст. 538 ЦК України).

У даному випадку зобов'язання з оплати товару обумовлено виконанням зобов'язання з його поставки і такі зобов'язання є зустрічними, оскільки у сукупності утворюють правочин, який за видом, згідно з ч. 2 ст. 202 ЦК України, є двостороннім, тобто на відміну від одностороннього правочину створює обов'язки для двох його сторін. Обумовленість таких зобов'язань полягає у тому, що виникнення одного зобов'язання обумовлено наявністю іншого. Так, у даному випадку зобов'язання оплатити не виникає само по собі, а обумовлено наявністю зустрічного зобов'язання поставити товар і сукупність таких зобов'язань створює і характеризує правову природу відносин сторін (у даному випадку - відносин поставки).

Суд звертає увагу позивача, що договором передбачено, що уся попередня оплата має бути здійснена у будь-якому випадку раніше передачі усієї продукції.

Частина 2 ст. 538 ЦК України передбачає, що сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Проте, відповідачем не було повідомлено жодним чином про неможливість попередньої оплати.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона (відповідач) не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона (позивач) має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч.3 ст.538 ЦК України). Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 19.08.2014 р. у справі №3-35 гс 14).

Тобто, позивач у випадку неоплати відповідачем суми попередньої оплати вправі обрати один із таких можливих варіантів поведінки: 1) зупинити виконання свого обов'язку, 2) відмовитися від його виконання частково чи повністю. Право на стягнення передоплати може виникати тільки на підставі ч.4 ст.538 ЦК України у разі виконання свого обв'язку однією із сторін.

Позивач наголошує, що він виконав свій обов'язок і поставив товар за адресою: м. Львів, як визначено договором, а тому відповідач зобов'язаний оплатити його вартість. Суд не погоджується із таким твердженням, оскільки докази передачі товару відповідачу позивач так і не надав, хоча суд ухвалами зобов'язував їх надати. Відтак, обов'язок передачі товару у власність відповідача, а саме такий обов'язок згідно зі ст.712 ЦК України існує у продавця, позивач не виконав.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (ч.3 ст.612 ЦК України).

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України (ст.11128 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідач не здійснив попередню оплату товару, позивач вправі або зупинити виконання свого обов'язку, або відмовитися від його виконання повністю чи частково. Якщо ж нездійснення такої оплати заподіяло збитки постачальнику, він вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З огляду на заначене відсутні підстави для задоволення позову.

У силу вимог ст.49 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 509, 530, 538, 612, 693, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст.3, 12, 33, 34, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 11128 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 02.03.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 04.03.2015р.

Суддя Яворський Б.І.