ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2015 р. Справа № 914/200/15

За позовом: Львівського комунального підприємства «Житловик-С», м. Львів

до відповідача: Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області, м. Львів

про стягнення 121 270,70 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Прокопів І.І.

Представники:

Від позивача: Хом'як І.Я.- представник за довіреністю №8 від 02.09.2014р.;

Від відповідача: Кавалець Л.П. - представник за довіреністю №331 від 03.02.2015р.

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Львівського комунального підприємства «Житловик-С» до Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області про стягнення заборгованості в сумі 121 270,70 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 23.01.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 09.02.2015р.

В судовому засіданні 09.02.2015р. оголошено перерву до 02.03.2015р.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник позивача позовні вимоги підтримував з підстав зазначених в позовній заяві. Просить позов задоволити повністю.

В судовому засіданні 02.03.2015р. представник відповідача не заперечує існування заборгованості з підстав зазначених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 02.03.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази судом встановлено таке.

Як вказує позивач, про що зазначено і в позовній заяві, між ЛКП «Новий Львів» та відповідачем - територіальним управлінням державної судової адміністрації України у Львівській області існувала усна домовленість про оренду службових приміщень, розташованих за адресою м.Львів, вул. Тернопільська, 2а. При цьому послуги за користування тепловою енергією для опалення займаного приміщення на думку позивача, оплачувалися відповідачем на підставі виставлених рахунків.

ЛКП «Житловик - С» є правонаступником ЛКП «Новий Львів», і відповідно до рішення №37 від 22.01.2013 року виконавчого комітету Львівської міської ради «Про передачу житлових будинків, які перебувають на балансі ЛКП «Новий Львів» будинок за вказаною адресою перебуває на балансі позивача.

Як доказ існування заборгованості позивач надає рахунки №3537А - 10 за теплову енергію згідно угоди №3547А від 02.10.2012 року за жовтень 2010 року та №3547А - 12 за теплову енергію згідно угоди №3547А від 02.10.2012 року за грудень 2010 року.

Відповідач заперечив існування між ним та позивачем будь-яких договірних відносин, чи інших домовленостей, що слугують підставою позову.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст..793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (її окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (її окремої частини) строком на три роки і більше, підлягає нотаріальному посвідченню.

А згідно з ст.794 ЦК України Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема, не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Позивачем не надано суду договору оренди нежитлових приміщень за адресою м. Львів, вул. Тернопільська, 2а, чи інших належних та допустимих доказів, які б стверджували факт передачі чи користування цими приміщеннями, оплату ним орендних платежів, а тому обов'язок відповідача щодо оплати комунальних послуг, які, як зазначає позивач, слідують з передачі цих нежитлових приміщень в оренду на підставі усної домовленості сторін чи з інших підстав, не виникає.

Щодо застосування позовної давності, заявленої відповідачем суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Із частини 1 статті 258 ЦК України вбачається, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту всього наведеного вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати залишаються за позивачем на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 22, 33, 38, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.03.2015р.

Суддя Коссак С.М.