РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/27979/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека Низьких Цін Дніпро»

до: 1) Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»;

2) Приватного акціонерного товариства «Альба Україна»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Приватного акціонерного товариства «Альба Україна»

про визнання договору недійсним.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача-1 - Гордієнко І.С. (представник за довіреністю);

від відповідача-2 - не з'явилися;

від третьої особи - не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека Низьких Цін Дніпро» (далі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - Відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства «Альба Україна» (далі - Відповідач-2), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Приватного акціонерного товариства «Альба Україна», про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги № 70418-20/14-7 від 05.06.2014.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зміст договору суперечить чинному законодавству, він був укладений з порушенням прав та законних інтересів Позивача (без його згоди), не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами, та що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач-1 проти позову заперечує, та вважає, що оспорюваний договір чинному законодавству не суперечить, виконувався сторонами та охоронюваних законом прав і інтересів Позивача не порушує, та всі інші доводи Позивача вважає неправомірними.

Відповідач-2 (Третя особа) подав пояснення по суті спору, у якому загалом підтримав позицію Відповідача-1, а також виклав клопотання слухати справу за відсутності його повноважного представника.

У судове засідання 18.02.2015 Позивач повноважних представників не направив, але подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом з цим суд зазначає, що Позивач, як учасник судового процесу не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.ч. 1 - 5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, оскільки про призначення судового засідання на 18.02.2015 Позивачу було повідомлено завчасно.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Суд також приймає до уваги, що явка представників сторін у судове засідання 18.02.2015 обов'язковою не визнавалась, та Позивачем не обґрунтовано підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні.

Окрім того, Позивач не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) надати, якщо вважав за потрібне, будь-які додаткові пояснення та/або докази до судового засідання в письмовому вигляді через канцелярію суду, направити поштою, кур'єром тощо.

За клопотаннями Позивача судом вже двічі переносились судові засідання, призначені на 26.01.2015 та на 09.02.2015, проте всупереч засвідченням Позивача ним не було в подальшому надано суду доказів поважності підстав неявки повноважних представників Позивача в указані судові засідання.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для чергового відкладення розгляду справи, призначеного на 18.02.2015, та відмовляє в задоволенні клопотання Позивача.

Судом також не встановлено інших обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Отже, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

23.05.2011 між Відповідачем-2, як Продавцем, та Позивачем, як Покупцем було укладено Договір купівлі-продажу № 889/1 (далі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого Продавець зобов'язується передавати (поставляти) вироби медичного призначення (Товар) у власність Покупця, а Покупець зобов'язується приймати Товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов цього договору.

05.06.2014 між Відповідачем-2, як Первісним кредитором, та Відповідачем-1, як Новим кредитором, було укладено договір відступлення прав вимоги № 70418-20/14-7 (далі - Договір відступлення), за умовами якого Первісний кредитор відступає (продає), а Новий кредитор набуває (купує) за 830024,01 грн. у порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язаннями Позивача в сумі 830024,01 грн., що випливають з Договору купівлі-продажу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Позивач вважає, що зміна кредитора за Договором купівлі-продажу відбулася без його згоди та повідомлення, що є порушенням п. 5.1 (порядок оплати за товар саме продавцю) та п. 10.1 (внесення змін у договір) цього Договору купівлі-продажу.

Проте суд з такими обґрунтуваннями не погоджується, оскільки Позивач невірно трактує зміну правовідносин, що відбулася між сторонами даного спору.

Так, на підставі укладеного між Відповідачами правочину - Договору відступлення, відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України відбулася зміна сторін у зобов'язанні за Договором купівлі-продажу щодо суми заборгованості 830024,01 грн., а не внесення змін у Договір купівлі-продажу, на що посилається Позивач, тому порушення умов Договору купівлі-продажу (як то внесення змін в договір без згоди Покупця) в даному випадку не відбулось, а відступлення прав вимоги за ним згідно наведених вище норм ЦК України згоди боржника не вимагало, та іншого Договором купівлі-продажу не передбачено.

Щодо дійсності переданої за Договором відступлення заборгованості, то з боку сторони зазначеного договору, Відповідача-1, існування такої заборгованості за Договором купівлі-продажу підтверджується наданим йому Відповідачем-2 витягом з балансу про перелік майнових прав, що відступаються.

При цьому заперечення Позивача, що на його думку вищевказаний витяг з балансу не є належним доказом дійсності заборгованості судом відхиляються, оскільки відповідно до ст. 34 ГПК України відомості з балансу є належними доказами, що по балансу певної юридичної особи рахується непогашеною певна заборгованість, яка отже може бути предметом цивільно-правової угоди про її відступлення. Та у даному випадку саме Позивач, як особа, яка посилається на певну обставину, як то на обставину відсутності заборгованості в сумі 830024,01 грн., відповідно до ст. 33 ГПК України повинна довести це перед судом, а не посилатись та сумніви щодо доводів та обґрунтувань інших осіб.

При цьому, пункт 1.1.2 Договору відступлення, на який посилається Позивач, є саме наданими засвідченнями Первісного кредитора Новому кредитору щодо того, що на його переконання у Боржника відсутні заперечення проти вимог Нового кредитора на момент підписання цього договору, що вимоги є дійсними і немає підстав для невиконання їх Боржником.

Суд зазначає, що на надання таких договірних засвідчень, які існують на переконання певної сторони договору, законодавчого обмеження немає, оскільки права боржника в даному випадку захищені ст. 518 ЦК України, яка вказує, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора, і якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Посилання Позивача на неповне виконання Первісним кредитором умов Договору відступлення, та зокрема, надання неповного та неточного переліку документів, судом до уваги не приймаються, оскільки обставини невиконання договору відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України не є підставами для визнання його недійсним, натомість можуть бути предметом спору з приводу виконання цього договору.

Також судом відхиляються посилання Позивача щодо непогодження сторонами у Договорі відступлення строку його дій, як на підставу для його недійсності. Позивачем не обгрунтвоано перед судом належними засобами доказування чим непогодження строку дії Договору відступлення порушує його права, і у випадку недосягнення сторонами договору згоди з усіх його істотних умов він вважається неукладеним (ч. 8 ст. 181 ГПК України), натомість Відповідачами надано докази початку виконання умов Договору відступлення (обмін частиною документів на виконання умов Договору), тому вже не може йти мова про неукладення спірного договору, як такого, що виконувався.

Обставин, що Договір відступлення не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, Позивачем також перед судом доведено не було, і твердження про збитковість Договору відступлення в зв'язку фінансовим станом Відповідача-2, не доводить, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, натомість його часткове виконання сторонами свідчить про протилежне.

Позивачем також не доведено перед судом, яким чином укладений між Відповідачами Договір відступлення порушує охоронювані законом права та інтереси Позивача, зокрема з урахуванням того, що згода Позивача та укладення оспорюваного договору не вимагалась, і протилежного ним перед судом доведено не було.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених Позивачем обґрунтувань позову, та в задоволенні позову відмовляє. Судовий збір за до ст. 49 ГПК України покладається на Позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.2015

Суддя Сташків Р.Б.