КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 910/17696/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - особисто;

ОСОБА_3 - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Норик М.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року

у справі № 910/17696/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс"

про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення 202148,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення 202148,09 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року у справі № 910/17696/14 в позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що при винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також мало місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду.

Апелянт у своїй скарзі зазначає про те, що господарський суд, виносячи оскаржуване рішення не з'ясував на якій правовій підставі орендоване майно (павільйон за адресою: АДРЕСА_1) належить орендодавцю (ТОВ «Чорнобильавтосервіс») і чи належить, що має істотне значення для даної справи. Клопотання про витребування цих документів від Відповідача надавалося до суду, але суд відмовив в його задоволенні, що свідчить про упередженність суду та неповне з'ясування обставин справи, що є підставою для скасування рішення.

Також, скаржник обґрунтовує свою скаргу тим, що суд розглядаючи справу надавав перевагу лише доказам Відповідача, на наші пояснення майже не реагував, що свідчить про однобічність оцінки доказів та є підставою для скасування рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.02.2015 року.

Колегією суддів Київського апеляційного господарського суду 18.02.2015 року оголошено перерву до 03.03.2015 року

Позивач, згідно з поданим до суду 16.02.2015 року відзивом, прoти доводів апеляційної скарги заперечив та просить суд залишити оскаржуване6 рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

01.09.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір на оренду тимчасової споруди (павільйон) № 1, предметом якого є приміщення (павільйон) загальною площею 270 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31.08.2011 року.

Згідно п. 2.1. договору оренди № 1 від 01.09.2010 року вступ орендаря у користування майном настає одночасно з підписанням цього договору.

Пунктом 2.4. договору № 1 від 01.09.2010 року визначено, що орендар зобов'язаний використовувати орендоване приміщення за прямим призначенням, утримувати приміщення в порядку, передбаченому санітарними нормами пожежної безпеки.

Згідно з п. 2.5. договору орендар зобов'язується здійснювати необхідний поточний ремонт орендованого приміщення за власний рахунок.

Пунктом 6.4. договору визначено, що орендар особисто несе відповідальність за дотримання вимог Закону України "Про пожежну безпеку".

01.09.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди № 2, предметом якого є оренда приміщення (павільйон) загальною площею 306,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31.08.2012 року.

Умовами пунктів 2.1.2, 2.1.3., 2.1.4. договору оренди № 2 від 01.09.2011 року визначено, що орендар зобов'язаний: дотримуватись санітарних, протипожежних та інших обов'язкових вимог при експлуатації орендованого майна; утримувати орендоване майно в належному стані; здійснювати поточний ремонт приміщення.

01.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди № 3, предметом якого є приміщення (павільйон) загальною площею 306,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31.08.2013 року.

Умовами пунктів 2.1.2, 2.1.3., 2.1.4. договору оренди № 3 від 01.09.2012 року визначено, що орендар зобов'язаний: дотримуватись санітарних, протипожежних та інших обов'язкових вимог при експлуатації орендованого майна; утримувати орендоване майно в належному стані; здійснювати поточний ремонт приміщення.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" не чинити перешкод в користуванні орендованим майном (павільйоном) загальною площею 306,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, а саме не відключати електроенергію та не втручатися в господарську діяльність; про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнобильавтосервіс" 172148,09 грн. збитків, понесених у вигляді втрат на здійснення в липні 2011 року ремонту орендованих приміщень після пожежі та втрат на паливо для генератора, у зв'язку з відключенням приміщень від електроенергії; 30000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 01.09.2010 року позивач є орендарем павільйону площею 306,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1. В квітні 2011 року в орендованому приміщенні сталася пожежа, наслідки якої позивач ліквідував в липні 2011 року здійснивши в ньому ремонт на суму 132302,22 грн. Зазначає, що з дозволу відповідача позивач частину павільйону здавав в суборенду. В грудні 2012 року відповідач став вимагати збільшення розміру орендної плати, вимагати сплати від суборендарів коштів відповідачу, а потім відключив приміщення від енергопостачання. Для нормальної роботи частини приміщень позивач був вимушений придбати бензиновий генератор та витрачати кошти на паливо для генератора, що разом з вартістю генератора складає суму в розмірі 39845,87 грн. Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують умови договору оренди. Зазначає, що з березня 2014 року позивач не має доступу до орендованих приміщень. У зв'язку із неправомірними діями відповідача позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 30000,00 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Стаття 629 Цивільного кодексу України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач зазначав, що в орендованих приміщеннях в квітні 2011 року сталась пожежа, наслідки якої позивач ліквідував в липні 2011 року здійснивши в приміщеннях ремонт та поніс збитки в розмірі 132302,22 грн., які мають бути відшкодовані відповідачем. В усних поясненнях позивач зазначив, що ним було значно поліпшено павільйон.

Статтею 776 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право:

1) відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту;

2) вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Позивач доказів звернення до відповідача з вимогою про відшкодування вартості ремонту; про вирішення питання щодо можливості зарахування вартості ремонту в рахунок орендної плати за приміщення або з вимогою про розірвання договору оренди № 1 від 01.09.2010 року, під час дії якого сталась пожежа, не подав.

Крім того, в договорі № 2 від 01.09.2011 року також не врегульовано питання щодо відшкодування вартості здійсненого позивачем ремонту або про вирішення питання щодо можливості зарахування вартості ремонту в рахунок орендної плати за приміщення.

Відповідно до п. 1 ст. 778 Цивільного кодексу України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Доказів того, що відповідачем було надано згоду на здійснення поліпшення павільйону не подано.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються : вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

Стаття 614 Цивільного кодексу України зазначає, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином, з вказаних вище норм законодавства України вбачається, що підставою для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 132302,22 грн. є наявність порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором № 1 від 01.09.2010 року, що призвело до виникнення пожежі, та його вина у виникненні пожежі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про пожежну безпеку" (чинний до 01.07.2013 року), забезпечення пожежної безпеки підприємств, установ та організацій покладається на їх керівників і уповноважених ними осіб, якщо інше не передбачено відповідним договором.

Приписами ч. 2 ст. 5 Закону України "Про пожежну безпеку" (чинний до 01.07.2013 року) зазначає, що обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна повинні бути визначені у договорі оренди.

Умовами всіх договорів оренди обов'язок по утриманню приміщення в порядку, передбаченому санітарними нормами пожежної безпеки та обов'язок дотримання пожежних норм покладено саме на орендаря - позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, що ймовірною причиною пожежі, яка сталася 14.04.2011 року в приміщенні павільйону на АДРЕСА_1 є підпал шляхом занесення відкритого полум'я всередину приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 285 Господарського кодексу України орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

Позивачем не подано доказів, що пожежа сталася з вини відповідача.

Позивач зазначає, що внаслідок відключення відповідачем приміщень від електропостачання позивачем понесено збитки в розмірі 39845,87 грн. у вигляді придбання дизельного генератору та пального для можливості нормальної роботи павільйону.

Закон України "Про електроенергетику" визначає, що споживачі енергії це - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Статтею 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Актом про порушення № 14886 від 18.01.2013 року, складеним інженером ІкРЕМ "Північний ПАТ "Київсенерго" встановлено, що споживач при користуванні електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 самовільно підключився без наявності договору на поставку електричної енергії: "Порушення статей 26, 27 Закону України "Про електроенергетику", п.1.3, 5.1. 6.4 ПКЕЕ - самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника електропередавальної організації з метою без облікового споживання електроенергії. За виявлені порушення споживачу необхідно 1) сплатити нарахування згідно Акту порушення 2) укласти договір на постачання електроенергії.

Статтею 27 Закону України "Про електроенергетику" правопорушеннями в електроенергетиці є крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об'єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку.

Відповідно до наряду-завдання № 34 від 13.02.2013 року АЕК "Київенерго" СВП "Енергозбут Київенерго" здійснено відключення від опори № 6 за адресою: АДРЕСА_1, підстава - самовільне підключення до електромережі без відповідних дозволів.

Позивачем доказів в підтвердження наявності укладеного з відповідною електропостачальною організацією договору на постачання електроенергії до павільйону за адресою: АДРЕСА_1 не подано. Також позивачем не подано доказів, що саме відповідач здійснив відключення павільйону від електропостачання.

Підставою для відшкодування збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої, у тому числі понесених витрат.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача у пожежі та доказів понесення позивачем витрат за ремонт приміщення в розмірі 132302,22 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідача договірних відносин не подано.

Також позивачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача, що полягає у відключенні приміщень від електропостачання та доказів понесення позивачем витрат в розмірі 39845,87 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідача договірних відносин.

Отже, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та понесеними збитками в загальному розмірі 172148,09 грн. саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 30000,00 грн. моральної шкоди колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного

Як зазначав позивач неправомірною бездіяльністю відповідача позивачу була завдана моральна шкода, тобто втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконну бездіяльність відповідача. Моральна шкода полягала в тому, що неправомірною бездіяльністю відповідача було обмежено право володіння павільйоном, у необхідності за рахунок особистого відпочинку витрачати час на вивчення законодавства, переписку з відповідачем, вирішення спору у судовому порядку, відповідач не бажав своєчасно розв'язати проблему, чим принизив честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки відповідач не визнавав і до цього часу не визнає обов'язковість для нього дотримуватися норм цивільного законодавства України. Заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в 30000 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків .

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про перенесення душевних страждань, приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи ту обставину, що позивач не надав суду доказів заподіяння (наявності) моральної шкоди та в чому вона полягає, позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн. є також необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Стосовно вимог про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні павільйоном слід зазначити наступне

Позивачем будь-яких доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні павільйоном не подано.

Умовами п. 2.3.3. договору № 3 від 01.09.2012 передбачено, що орендар має право за згодою орендодавця передавати орендоване приміщення (його частину) в суборенду іншим особам.

Будь-яких доказів в підтвердження того, що відповідач надав згоду позивачу на укладення договору про суборенду павільйону або частини не подано.

Разом з цим, в матеріалах справи наявний укладений 01.09.2012 року між позивачем та Фізичною особо - підприємцем ОСОБА_5 договір суборенди за № 3/2, відповідно до якого позивач передав частину павільйону площею 112,7 кв. м. в суборенду.

Умовами п. 5.2. договору № 3 від 01.09.2012 року передбачено, що договір може бути розірваний за ініціативою орендодавця в односторонньому порядку у випадках порушення орендарем обов'язків щодо орендної плати більш ніж на місяць.

Стаття 651 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним або зміненим.

Частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

В матеріалах справи наявне повідомлення відповідача від 22.03.2013 року, адресоване позивачу, про розірвання договору № 3 від 01.09.2012 року та про повернення приміщення, оскільки в порушення умов договору позивач не сплачує орендні платежі протягом трьох місяців та передав приміщення без згоди відповідача в суборенду.

Згідно п. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

В якості доказів направлення даного повідомлення позивачу подано повідомленням про вручення поштового відправлення 30.03.2013 року.

Позивачем належними доказами не доведено, що останньому повідомлення про розірвання договору не було надіслана, оскільки матеріали справи не містять відповідної довідки органу поштового зв'язку, що кореспонденція від відповідача на адресу позивача не надходила.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Оскільки, договір оренди розірваний, позивач втратив статус орендаря, а тому є безпідставним захист його права на орендоване майно.

Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні орендованим майном (павільйоном) загальною площею 306,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, є також необґрунтованими та таким в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

Колегія суддів щодо доводів апелянта стосовно того, що суд розглядаючи справу надавав перевагу лише доказам Відповідача, на наші пояснення майже не реагував, що свідчить про однобічність оцінки доказів та є підставою для скасування рішення, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення збитків.

З огляду на викладене позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року у справі № 910/17696/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року у справі № 910/17696/14 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року у справі № 910/17696/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2014 року у справі № 910/17696/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17696/14 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала