ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року Справа № 910/4512/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко Н.М.,
суддів:Барицької Т.Л.,
Картере В.І.,
перевіривши касаційну скаргузаступника військового прокурора Центрального регіону України
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2014
та на рішеннягосподарського суду міста Києва від 29.09.2014
у справі№910/4512/14 господарського суду міста Києва
за позовомПриватного підприємства "Трансбуд"
доДержавного підприємства "Управління капітального будівництва"
третя особаМіністерство надзвичайних ситуацій України
про стягнення 2 204 148,49 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники: - позивача Педан О.Т.; - відповідача Негруца Р.В.; - третьої особи Ігнатенко В.І.; - прокуратури Яговдік С.М. (прокурор відділу, посв. №029909 від 23.10.2014);
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі №910/4512/14 (суддя Чебикіна С.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 (судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І., Шапран В.В.), задоволений позов Приватного підприємства "Трансбуд" (надалі позивач/ ПП "Трансбуд") до Державного підприємства "Управління капітального будівництва" (надалі відповідач/ ДП "УКБ"), третя особа у справі: Міністерство надзвичайних ситуацій України; за рішенням, стягнуто з відповідача 2 028 919,74 грн. заборгованості, 167 536,01 грн. 3% річних, 7 692,74 грн. - інфляційних.

До Вищого господарського суду України із касаційною скаргою на вказані судові рішення звернувся заступник військового прокурора Центрального регіону України (надалі - прокурор/скаржник). Посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 2 028 919,74 грн., інфляційних втрат у сумі 7 692,74 грн., 3% річних у сумі 167 536,01 грн.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №31-ВЖ-1/2 від 16.12.2002, укладеного між позивачем та відповідачем. Так, як стверджує позивач, на виконання умов вказаного договору, позивачем за актом приймання-передачі від 14.08.2008 було передано шість квартир на загальну суму 2 028 919,74 грн. 16.12.2002 між позивачем та відповідачем був підписаний акт приймання-передачі векселя, за яким відповідач передав позивачу на виконання умов вказаного договору простий вексель № на суму 3 513 000,00 грн. Рішенням господарського суду міста Києва у справі №34/170-32/48-6/32 встановлено, що вказаний вексель не має вексельної сили і не може використовуватися як розрахунковий документ. На сьогоднішній день, відповідач не виконав свої зобов'язання за вказаним договором від 16.12.2002 щодо забезпечення фінансування будівництва активами, коштами, цінними паперами, що спричинило звернення із даним позовом до суду.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 2 028 919,74 грн. заборгованості, 7 692,74 грн. інфляційних втрат, 167 536,01 грн. 3% річних, погодилися із доводами позивача, викладеними в обґрунтування підстав позову. При цьому, виходили з того, що відповідно до п.п. 1.1., 3.2.1 договору №31-ВЖ-1/2 від 16.12.2002, відповідач зобов'язався здійснювати фінансування здійснюваного позивачем будівництва житла шляхом передачі матеріальних активів, коштів, цінних паперів. На виконання вказаної умови договору, відповідач передав позивачу за актом приймання-передачі від 20.12.2002 простий вексель № на суму 3 513 000,00 грн., який, в наступному, був визнаний рішенням господарського суду міста Києва від 19.02.2009 таким, що не має вексельної сили.

07.04.2011 позивач звернувся до відповідача із заявою-вимогою №38 на суму 2 028 919,74 грн., на яку отримав від відповідача відповідь від 11.04.2011 про визнання кредиторської заборгованості відповідачем перед позивачем у сумі 2 028 919,74 грн. та включення вказаної заборгованості до реєстру вимог кредиторів відповідача.

Встановивши наведені обставини, керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України, суди попередніх інстанцій задовольнили позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Вищий господарський суд України вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до п. 3.1.1. укладеного між позивачем та відповідачем договору №31-ВЖ-1/2 від 16.02.2002 позивач (сторона 2 за договором) зобов'язався здійснювати будівництво житла, розпочатого будівництво до 01.07.1997, у відповідних регіонах України на суми активів, вкладених відповідачем (стороною 1 за договором), а відповідач - забезпечувати активами будівництво житла (п. 3.2.1.).

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, строк забезпечення відповідачем позивача активами для будівництва останнім житла договором не встановлено.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, суди попередніх інстанцій, роблячи висновок про настання виконання відповідачем зобов'язання щодо сплати за отримані за актом приймання-передачі від 14.08.2008 шість квартир на загальну суму 2 028 919,74 грн., послалися, як вказувалося вище, на заяву-вимогу позивача від 07.04.2011 на вказану суму, визнану відповідачем листом від 11.04.2011 №164 у такій же сумі.

Згідно з ч. 3 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Пунктом 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили (п. 4 вказаної постанови пленуму).

Судами попередніх інстанцій не дотримано вказаних вимог щодо прийняття судового рішення, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутня заява-вимога позивача від 07.04.2011, на яку послалися суди попередніх інстанцій з урахуванням приписів ч. 3 ст. 530 ЦК України, а відтак, твердження судів про те, що вона була і на яку саме суму, є передчасним; по-друге, суди не звернули увагу на те, що у відповіді відповідача від 11.04.2011 на заяву від 07.04.2011, йдеться про суму у розмірі 2 307 502,78 грн., що є більшою за суму переданих за актом-приймання від 14.08.2008 квартир, а враховуючи, що із акту приймання-передачі векселя вбачається, що між сторонами існували правовідносини не лише за договором, за яким заборгованість стягується у даному провадженні, висновок судів попередніх інстанцій про визнання заборгованості відповідачем у сумі 2 028 919,74 грн. саме за договором №31-ВЖ-1/2 від 16.02.2002 також є передчасним.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Виходячи з наведеного, виправлення допущених судами попередніх інстанцій порушень норм матеріального та процесуального права, призвело б до виходу касаційною інстанцією за межі визначених ст. 1117 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати прийняті у даній справі судові рішення і справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час здійснення якого, врахувати наведене у даній постанові.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Центрального регіону України задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 та рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі №910/4512/14 скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Н.М. Губенко

Судді: Т.Л. Барицька

В.І. Картере