ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа № 922/1744/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Тамазликар Л.Й., за довіреністю №31 від 22.04.2014 року

відповідача - не з'явився.

третя особа - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, с. Комсомольське Лозівського району Харківської області (вх.№1883 Х/З-10) на рішення господарського суду Харківської області від 25.06.14 по справі №922/1744/14

за позовом ТОВ "Торговий Дім "Украгропром", м. Київ

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, с. Комсомольське Лозівського району Харківської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Національна академія аграрних наук України, м. Київ

про стягнення 776374,95 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.06.2014 по справі №922/1744/14 (суддя Кухар Н.М., суддя Жигалкін І.П., суддя Аюпова Р.М.) позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства дослідницьке господарство "Комсомолець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Украгропром" 743810,32 грн. основного боргу, 13082,91 грн. пені, 3% річних за весь час прострочення - 3117,89 грн., інфляційні - 16363,83 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 15527,50 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з урахуванням доповнення до апеляційної скарги (від 14.08.2014 року вх.№6628) просить рішення господарського суду Харківської області від 25.06.2014 року по справі №922/1744/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Украгропром" відмовити повністю. При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту.

Позивач у відзиві (від 28.07.2014 року вх. № 5967) на апеляційну скаргу зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування. Просить рішення господарського суду Харківської області від 25.06.2014 року по справі № 922/1744/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.09.2014 провадження у справі №922/1744/14 було зупинено у зв'язку з призначення судово-технічної експертизи відтиску печатки підприємства-відповідача Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, с. Комсомольське Лозівського району Харківської області.

03.12.2014 року до відділу документального забезпечення Харківського апеляційного господарського суду з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок судового експерта.

Відповідно до частиною 3 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

05.12.2014 ухвалою Харківського апеляційного господарського суду по справі №922/1744/14 поновлено провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, розгляд справи призначено на 16.12.2014.

Через канцелярію суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про призначення комплексної судової криміналістичної експертизи (вх.№ 12428).

Одночасно, позивачем до суду апеляційної інстанції 16.12.2014 подано клопотання (вх.12427) про витребування з Лозівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області доказів, які мають значення для вирішення справи, а саме: звіт з ПДВ із усіма додатками та реєстром виданих та отриманих податкових накладних, які подавалися Державним підприємством "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України за період із червня 2011 року по грудень 2012 року та за період із листопада 2013 року по грудень 2014 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 по справі №922/1744/14 клопотання ТОВ "Торговий Дім "Украгропром", м. Київ про витребування доказів задоволено. Витребувано у Лозівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області звіт з ПДВ з усіма додатками та реєстром виданих та отриманих податкових накладних, які подавалися Державним підприємством "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України за період з червня 2011 року по грудень 2012 року та за період з листопада 2013 року по грудень 2014 року.

На адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення (від 15.01.2015 вх.№425), в яких останній заперечує проти призначення комплексної судової криміналістичної експертизи.

Колегія суддів, розглянувши подане позивача клопотання про направлення матеріалів справи для проведення експертизи Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, а також вимоги апеляційної скарги, доводи та докази в їх підтвердження, враховуючи письмові пояснення відповідача, дійшла висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судові експертизи» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору та потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Водночас, визначення чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів чи ні, віднесено до компетенції суду. У разі коли суддя потребує висновків фахівця з питань, що відносяться до предмету доказування, він вправі призначити експертизу на свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних обставин по даній справі немає, оскільки в матеріалах справи є інші достатні засоби доказування (відзиви, апеляційна скарга, додаткові докази), аналіз яких дає змогу вирішити спір по суті без проведення комплексної судової експертизи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, вислухавши в судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.06.2011 між ТОВ "Торговий Дім "Украгропром" (продавець - позивач у справі) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України (покупець - відповідач у справі) був укладений договір купівлі-продажу за №ПТМЦ 01/06/11-20, відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і сплатити за товарно-матеріалі цінності (надалі-товар), згідно рахунків-фактури на кожну окрему партію на умовах даного договору.

Пунктом 2.2 договору, визначено, що ціна, кількість та асортимент товару вказується у рахунках фактурах та видаткових накладних на кожну окрему партію товару, що є невід'ємною частиною договору. Товар вважається прийнятим за кількістю в момент отримання його представником покупця від представника продавця у відповідності до видаткової накладної.

У відповідності до пункту 3.1 договору продавець здійснює поставку товару на підставі замовлення покупця. Право власності на товар переходить до покупця з моменту поставки товару та підписання представниками сторін видаткової накладної на відповідну партію товару (пункт 3.2 договору).

Покупець бере на себе зобов'язання провести оплату за поставлений товар в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Оплату за товар покупець проводить на протязі 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури продавця (пункт 4.1, 4.2 договору).

Сторонами погоджено у пункті 6.1 договору, що за порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує іншій стороні цього договору усі понесені нею витрати, пов'язані з виконанням цього договору в т.ч. втрачену вигоду.

Умовами пункту 6.2 договору у разі затримки оплати на термін більше ніж 3 робочих дня, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

В межах укладеного між сторонами договору ТОВ "Торговий Дім "Украгропром" поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 743810,32 грн. Однак, відповідач в порушення умов договору зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав, вартість поставленого товару позивачу не сплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 743810,32 грн.

З метою досудового регулювання спору на адресу відповідача була направлена вимога (вих.№13102/14-011) від 13.02.2014 про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок не своєчасного виконання останнім зобов'язань за договором.

Як стверджує позивач, відповіді зобов'язаний контрагент (відповідач) на вказану претензію не надав, грошові кошти за договором купівлі-продажу не сплатив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення порушених прав і інтересів позивача.

Господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що факт поставки позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідач, в свою чергу, в порушення вимог статті 526, 530 Цивільного Кодексу України, статті 193 Господарського Кодексу України, за отриманий товар не розрахувався, доказів оплати отриманого товару - не надав.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його цілком правомірним, обґрунтованим та таким, що базується на належних доказах, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Укладення договору згідно статті 11 Цивільного Кодексу України, породжує виникнення цивільних прав та обов'язків, до яких слід застосовувати положення Господарського Кодексу України як спеціального акту законодавства.

У відповідності до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло взаємне зобов'язання сторін, колегія суддів вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу товару.

Приписами статей 655, 692, Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договір, відповідно до стаття 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 стаття 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов договору (пункт 4.1, 4.2) вбачається, що покупець бере на себе зобов'язання провести оплату за поставлений товар в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Оплату за товар покупець проводить на протязі 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури продавця.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України вбачається, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наведених норм права вбачається, що договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості у розмірі 743810,32 грн. відповідачем суду не надано. Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 743810,32 грн., у відповідності до положень договору є таким, що настав.

В матеріалах справи міститься підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками їх підприємств двосторонній акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.11.2013 з вивіреним сальдо на користь позивача в сумі 3591307,35 грн., тому числі і за договором №ПТМЦ01106-11-20 в сумі 737347,12 грн. Вказаний акт звірки взаєморозрахунків відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України приймається до уваги колегією суддів не лише в якості доказу проведення відповідачем певної господарської операції, а й доказом на підтвердження наявності поставки позивачем товару за накладними та боргу у відповідача в означеній сумі. Дані, що відображені в даному акті звірки не спростовані відповідачем жодними доказами.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що акт звірки бухгалтерів за своєю правовою природою носить інформаційний характер та є тільки документом, по якому бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань стороні підтверджується первинними документами.

В розрізі пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі по тексту - Положення), вбачається, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно приписів пунктами 2.4, 2.5 Положення первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в оформленні видаткових накладних не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Однак, норми Цивільного кодексу України не містять застережень, які б звільніли покупця від обов'язку оплатити отриманий товар у зв'язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, спірні правовідносини у даній справі пов'язані не здійсненням бухгалтерського обліку чи складання фінансової звітності, а з виконання договірних зобов'язань за договором купівлі-продажу.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар в порядку ст. 692 ЦК України. (Постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012р. у справі № 5002-8/481-2001).

Тобто, видаткові накладні, копії яких є в матеріалах справи, відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та є первинними документами, які констатують факт здійснення господарської операції проведеної між зобов'язаними контрагентами (позивачем та відповідачем).

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно листа Міністерства фінансів України від 29.08.2005 №31-04200-30/23-7454/6784 довіреність на отримання цінностей, яка відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996, видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей.

Довіреність не є документом, що підтверджує факт здійснення господарської операції - передачі товару.

Відпуск матеріальних цінностей без довіреності може свідчити про порушення ведення бухгалтерського обліку і тягнути за собою відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення, але не може спростувати факт передачі (поставки) товарів.

В матеріалах справи відсутні товарно-транспортних накладних, проте даний факт не є підставою для зобов'язаного контрагента (в нашому випадку - відповідача) відмовлятися від оплати за поставлений товар.

Виходячи з положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.97 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.98 за № 128/2568, товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом, який повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1. Правил, товарно-транспортна накладна та дорожні листи є основними документами на перевезення вантажів, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).

З огляду на встановлене, вбачається, що сама по собі товарно-транспортна накладна є лише документом, що оформлює процес (послуги) перевезення вантажу та не дозволяє відобразити усі дані, які необхідні для здійснення господарської операції та її належного документального підтвердження.

В свою чергу умовами укладеного договору зазначено (п. 3.2), що право власності на товар переходить до покупця з моменту поставки товару та підписання представниками сторін видаткової накладної на відповідну партію товару. Оплату за товар покупець проводить на протязі 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури продавця (п.4.1).

Тобто, спірним договором виконання відповідачем обов'язку з оплати товару встановлено і відраховується від дати видаткової накладної.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Беручи до уваги, що відповідач будь-якими доказами не спростував факт отримання товару за видатковою накладною, а також не надав суду доказів сплати заборгованості за поставлений товар в розмірі 743810,32 грн. позовні вимоги правомірно визнані судом першої інстанції обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

В матеріалах справи наявний висновок експерта Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса №10721 від 27.11.2014 у відповідності до якого встановлено, що відтиски кліше круглої печатки Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України у наданих на дослідження документа (видаткових накладних за спірний період та акт перевірки взаємних розрахунків) нанесені не кліше круглої печатки Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, експериментальні та вільні зразки якого надані для порівняного дослідження, а іншим кліше печатки.

Експертний висновок - це письмове викладання експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні.

Стаття 42 Господарського Процесуального Кодексу України встановлює, що висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам.

Частина 5 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлює додаткове до статті 43 Господарського процесуального кодексу України правило оцінки доказів. Висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів. Висновок експерта не є обов'язковим для суду, оскільки жоден доказ не має заздалегідь установленої сили. Експертний висновок оцінюється судом сукупно з іншими доказами.

Тобто, висновок експерта не має наперед встановленого значення, йому не надається перевага перед іншими доказами і, як всі інші докази, він оцінюється суддею за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Як свідчать пояснення уповноважених осіб Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, під час здійснення процедури підпорядкування Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" була виготовлена нова печатка підприємства-відповідача. Повноважень зі знищення попередньо діючої печатки директору підприємства-відповідача не надано (а.с.100, том 2).

Тобто, на даний час на Державному підприємстві "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України знаходяться декілька печаток.

З огляду на наведене, висновок експерта Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса №10721 від 27.11.2014 не може бути беззаперечним доказом наявності іншого кліше відтиску печатки відповідача на видаткових накладних та акті звірки взаємних розрахунків. Одночасно з цим, Державним підприємством "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України не долучено до матеріалів справи доказів відкриття кримінального провадження з приводу підроблення печатки підприємства-відповідача.

Відповідно до статті 2 Господарського Кодексу України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Згідно зі статтею 62 Господарського Кодексу України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу першого підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 № 168/704 (надалі - Положення), документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Пунктом 2.13. Положення передбачено, що керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачі особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Таким чином, оформлення видаткової накладної, включаючи проставляння на ній підпису, може здійснюватися керівником підприємства або особами, перелік яких затверджується керівником підприємства.

В розрізі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що підписи відповідальних осіб Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, які наявні, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі підприємства-відповідача, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (купівлі-продажу товару).

Згідно частинами 1, 7 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи вищевикладене, та те, що факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором підтверджується матеріалами справи, як-то видаткові накладні та акт перевірки взаємних розрахунків, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення із зобов'язаного контрагента штрафних санкцій.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського Кодексу України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського Кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського Кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного Кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського Кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 Господарського Кодексу України.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського Кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Така позиція узгоджується з викладеним у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 - сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 Цивільного кодексу України, частина перша статті 231 Господарського Кодекс України).

Відповідно до частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського Кодексу України.

З умов договору (пункт 6.2) вбачається, що сторони погодили, що у разі затримки оплати на термін більше ніж 3 робочих дня, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по оплаті поставленого товару у розмірі та у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність позовних вимог щодо стягнення на користь позивача пені та штрафу.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 13082,91 грн. за невиконання останнім покладених на нього договірних зобов'язань.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням встановленого договором строку оплати партії поставленого товару по видатковим накладним, копії яких містяться в матеріалах справи, а також періоду прострочення оплати товару відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України, дійшла висновку щодо правомірного висновку суду першої інстанції про стягненню з відповідача суми пені в розмірі 13082,91 грн.

Згідно статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних втрат виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розглядаючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційного нарахування на суму прострочення, суд попередньої інстанцій дослідив правильність проведеного позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського Процесуального Кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 3117,89 грн. та 16363,83 грн. інфляційних втрат.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи те, що позивачем доведено суду факт порушення своїх законних прав та інтересів з боку відповідача, а також правових підстав для виконання відповідачем зобов'язань з оплати за договором №ПТМЦ 01/06/11-20 від 01.06.2011, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та визнав їх такими, що підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія відзначає про відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статті 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 25.06.2014 по справі №922/1744/14 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інститут сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, с. Комсомольське Лозівського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.06.2014 по справі №922/1744/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Горбачова Л.П.