ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року Справа № 908/2651/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Борденюк Є.М. (головуючий),

Вовк І.В. (доповідач),

Харченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року у справі № 908/2651/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Комтес-ХХІ" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фьюче ЛТД" та публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", третя особа: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, про звільнення рухомого майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідачів про звільнення з-під арешту рухомого майна (транспортних засобів) та зняття його з розшуку у зв'язку з тим, що зазначене майно перейшло у його володіння згідно з договором закладу (застави) рухомого майна від 02.07.2012 року, укладеним між ТОВ "Комтес-ХХІ" та ТОВ "Фьюче ЛТД".

Позов обгрунтовано порушенням п.п. 3, 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки постанови, якими накладено арешт, зокрема, і на рухоме майно ТОВ "Фьюче ЛТД" та оголошено його розшук, перешкоджають позивачу звернути стягнення на майно, яке перейшло у його володіння за договором закладу (застави).

До початку розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив позовні вимоги та просив зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звільнити з-під арешту рухоме майно та зняти заборону на здійснення відчуження рухомого майна згідно з переліком.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 22.08.2014 року (суддя Топчій О.А.) позов задоволено та зобов'язано Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звільнити з-під арешту рухоме майно та зняти заборону на здійснення відчуження рухомого майна згідно з переліком.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року (судді Сіверін В.І., Терещенко О.І., Медуниця О.Є.) зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі третя особа вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ними рішення скасувати, та в позові відмовити.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає, що судові рішення у справі є законними і обгрунтованими, та просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзиви на касаційну скаргу від відповідачів до суду не надходили.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року розгляд справи було відкладено на 19.02.2015 року.

У судовому засіданні оголошувалася перерва на 26.02.2015 року.

Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 02.07.2012 року між ТОВ "Комтес-XXI" (позикодавець) і ТОВ "Фьюче ЛТД" (позичальник) був укладений договір безпроцентної позики № 29-09/2012.

Відповідно до пункту 1.1. договору ТОВ "Комтес - XXI" зобов'язався надати ТОВ "Фьюче ЛТД" безвідсоткову позику, а останній зобов'язався повернути позику у визначений даним договором строк. Сума позики за цим договором становить 650 000 грн. (п. 2.1. договору).

Пунктом 4.1. договору сторони визначили, що строк надання позики позичальнику становить з моменту підписання договору 6 місяців.

За додатком № 1 від 28.12.2012 року до договору позики № 29-09/2012 строк надання позики позичальнику становить з моменту підписання договору 18 місяців.

02.07.2012 року між ТОВ "Комтес - XXI" (заставодержателя) та ТОВ "Фьюче ЛТД" (заставодавця) був укладений договір закладу (застави) рухомого майна (42 транспортних засобів, які підлягають державній реєстрації), перелік якого визначений п. 1.2. договору, який не було посвідчено нотаріально.

У пунктах 1.1., 1.2. договору сторони узгодили, що договір закладу рухомого майна забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають із договору безпроцентної позики від 02.07.2012 року № 29-09/2012, з урахуванням додатків, за умовами яких заставодавець зобов'язується перед заставодержателем повернути до 31 грудня 2012 року суму позики в розмірі 650000 грн., та в забезпечення виконання зобов'язань за договором безпроцентної позики передає у володіння заставодержателю належне йому на праві власності рухоме майно, зазначене у договорі застави.

Відповідно до п. 1.3. договору предмети закладу оцінено сторонами в сумі 588 500 грн.

Пунктом 2.1. договору застави сторони обумовили, що право закладу виникає у заставодержателя в момент передання йому предметів закладу.

Пунктом 2.14. договору застави визначено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов'язань по договору, заставодержатель має право звернути стягнення на предмети закладу. Звернення стягнення на предмети закладу здійснюється заставодержателем на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку відповідно до статей 24, 26, 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Пунктом 4.1. договору застави заставодавцем засвідчено, що предмети закладу є його власністю, він є його повноважним власником і має усі права щодо вільного розпорядження предметами закладу, який не є заставленим по інших договорах, не перебуває в податковій заставі, на нього не накладено арешт, він не є предметом судового спору та стосовно предметів закладу не укладено угод з третіми особами, що можуть передбачати передачу останнім права володіння, користування або розпорядження предметами закладу.

Додатковою угодою від 04.07.2012 року № 1 до договору закладу рухомого майна у володіння заставодержателю передано ще 13 транспортних засобів, заставною вартість 20 200 грн.

Відповідно до акту прийому - передачі рухомого майна від 05.07.2012 року предмети закладу, комплекти ключів та свідоцтва про реєстрацію предметів закладу, відповідно до переліку, були ТОВ "Фьюче ЛТД" передані, а ТОВ "Комтес - XXI" прийняті у володіння.

За актом звірки розрахунків станом на 02.07.2012 - 24.04.2014 року між ТОВ "Комтес - XXI" та ТОВ "Фьюче ЛТД" за договором від 02.07.2012 року № 29-09/2012 залишок неповернутої суми позики склав 422 435 грн.

13.07.2012 року рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 334/12 було задоволено позов ПАТ "Укрсоцбанк" до ТОВ "Фьюче ЛТД" про стягнення боргу в сумі 13 158 952,07 грн.

04.10.2012 року господарським судом міста Києва винесено ухвалу про видачу наказу на виконання зазначеного рішення третейського суду у справі № 334/12 про стягнення з ТОВ "Фьюче ЛТД" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості.

26.10.2012 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесена постанова ВП № 34925733 про відкриття виконавчого провадження.

Застава (заклад) рухомого майна була зареєстрована ТОВ "Комтес-ХХІ" в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 27.11.2012 року.

14.02.2014 року державним виконавцем були винесені постанова про арешт всього майна ТОВ "Фьюче ЛТД" та оголошення заборони на його відчуження і постанова про розшук всього рухомого майна того ж боржника.

13.05.2014 року ТОВ "Комтес - XXI" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про визнання дійсним договору закладу (застави) рухомого майна від 02.07.2012 року, оскільки, нотаріально вказаний договір засвідчений не був, як цього вимагає ст. 13 Закону України "Про заставу", тому ТОВ "Комтес - XXI" не могло звернути стягнення на предмет застави в зв'язку з невиконанням ТОВ "Фьюче ЛТД" зобов'язань за договором безпроцентної позики від 02.07.2012р.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.06.2014 року в справі № 908/1594/14, яке набрало законної сили, позов ТОВ "Комтес - XXI" до ТОВ "Фьюче ЛТД" про визнання дійсним договору закладу (застави) рухомого майна від 02.07.2012 року задоволено, договір закладу (застави) рухомого майна від 02.07.2012 року визнано дійсним.

Предметом даного судового розгляду є вимоги заставодержателя про зобов'язання органу ДВС звільнити з-під арешту рухоме майно та зняти заборону на здійснення відчуження рухомого майна згідно з переліком у зв'язку з порушенням його права звернення стягнення на заставлене майно.

Суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги виходили з того, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України арешт майна боржника, заставодержателем якого є позивач, та оголошення заборони про його відчуження здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема, ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження".

За вимогами ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частинами 1, 2 ст. 13 Закону України "Про заставу" визначено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Відповідно до ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Якщо предмет застави відповідно до договору або закону повинен перебувати у володінні заставодержателя, право застави виникає в момент передання йому предмета застави. Якщо таке передання було здійснене до укладення договору застави, право застави виникає з моменту його укладення.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

За ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Однак, дійшовши висновку про те, що право застави у позивача виникло раніше, ніж державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34925733, суди попередніх інстанцій не врахували положень наведених норм законодавства та не з'ясували моменту виникнення права застави з урахуванням того, що рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 334/12 про стягнення з ТОВ "Фьюче ЛТД" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості прийнято 13.07.2012 року, на виконання якого ухвалою господарського суду міста Києва від 04.10.2012 року видано наказ, а рішення господарського суду Запорізької області в справі № 908/1594/14 про визнання дійсним договору закладу (застави) рухомого майна від 02.07.2012 року винесено 18.06.2014 року. Зазначених обставин справи суди не врахували та не навели їм правової оцінки.

Водночас, судами не було наведено правової оцінки обставинам відсутності нотаріального посвідчення договору застави, який підлягав нотаріальному посвідченню за законом, як на час винесення рішення третейським судом про стягнення з боржника коштів, так і на час накладення арешту на майно боржника.

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

При цьому слід враховувати, що не є можливим покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов'язків, а також установлення чи захист їхніх прав. Тобто є неможливим винесення рішення або ухвали суду про права чи обов'язки цих третіх осіб.

Проте, зобов'язавши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звільнити з-під арешту рухоме майно та зняти заборону на здійснення відчуження рухомого майна згідно з переліком, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права.

За таких обставин, прийняті судові рішення не можна визнати законними й обгрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2014 року скасувати, і справу № 908/2651/14 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя Є.Борденюк

Судді І.Вовк

В.Харченко