КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа№ 911/4380/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 25.02.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 (повне рішення складено та підписано 24.11.2014)

у справі №911/4380/14 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»

2) приватного агропромислового підприємства «Ювілейне»

про стягнення 12 251,05 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою від 11.12.2014 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №911/4380/14 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

19.12.2014 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від приватного агропромислового підприємства «Ювілейне» надійшло клопотання, в якому відповідач-2 просить здійснити розгляд справи №911/4380/14 в режимі відеоконференції, проведення якої доручити господарському суду Тернопільської області.

Ухвалою від 13.01.2015 Київським апеляційним господарським судом задоволено клопотання відповідача-2 та доручено господарському суду Тернопільської області забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Приватним агропромисловим підприємством «Ювілейне» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просить апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 - без змін.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалами про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду апеляційної скарги учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2009 між ТОВ «Тридента Агро» (продавець) та ПАП «Ювілейне» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №ЗУФ-09/03/09, відповідно до якого покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, але остаточна оплата за поставлений товар має бути проведена в строк до 15.12.2009.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем-2 своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, 15.01.2010 ТОВ «Тридента Агро» звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до ПАП «Ювілейне» про стягнення 194 644,76 грн., з яких: 155 655,57 грн. заборгованості по оплаті вартості поставленого товару згідно договору №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009, 2 619,10 грн. пені, 3 838,08 грн. 30% річних, 1 400,90 грн. інфляційних втрат та 31 131,11 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 02.03.2010 у справі №17/12-135 позов ТОВ «Тридента Агро» до ПАП «Ювілейне» про стягнення 194 644,76 грн. задоволено у повному обсязі.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.04.2010 вказане рішення було змінено шляхом зазначення у резолютивній частині про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 9 000,00 грн. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката. В решті судове рішення залишено без змін.

18.05.2010 на виконання рішення господарського суду Тернопільської області на розрахунковий рахунок ТОВ «Тридента Агро» було перераховано суму 175 000,00 грн., згідно платіжних доручень №20654 на суму 75 000,00 грн. і №20683 від 18.05.2010 на суму 100 000,00 грн.

24.01.2011 між ТОВ «Тридента Агро» (первісний кредитор) та ФОП Грищенком О.М. (новий кредитор) було укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні №13-ТА, відповідно до якої первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги виконання ПАП «Ювілейне» (боржником) зобов'язань щодо сплати розміру штрафних санкцій (пені, 30% річних, інфляційних втрат), нарахованих ТОВ «Тридента Агро» відповідно до умов та норм чинного законодавства України за період з 16.01.2010 до 17.05.2010 та набутого первісним кредитором на підставі договору №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009.

Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить 33 425,66 грн., з яких: 10 665,60 грн. пені, 15 609,90 грн. 30% річних та 7 160,16 грн. інфляційних втрат (п.п. 2.1, 2.3 вказаної угоди).

26.01.2011 ТОВ «Тридента Агро» було надіслано відповідачу-2 повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, відповідно до якого первісний кредитор інформував боржника (відповідача-2) про заміну кредитора за договором №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009, у зв'язку з чим, сплата штрафних санкцій за вказаним договором (пеня, 30% річних, інфляційні втрати) підлягає здійсненню на користь нового кредитора - ФОП Грищенка О.М.

Крім того, 04.03.2013 між ФОП Грищенком О.М. (первісний кредитор) та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (новий кредитор) було укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні №13/03-13, відповідно до якої первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги виконання ПАП «Ювілейне» (боржником) зобов'язання щодо сплати пені, 30% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 та згідно угоди №13-ТА від 24.01.2011, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язань щодо оплати вартості отриманого товару.

Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить 33 425,66 грн., з яких: 10 665,60 грн. пені, 15 609,90 грн. 30% річних та 7 160,16 грн. інфляційних втрат (п. п. 2.1, 2.3 вказаної угоди).

04.03.2013 ФОП Грищенком О.М. було надіслано відповідачу-2 повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, відповідно до якого перший інформував боржника (відповідача-2) про заміну кредитора за договором №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009, у зв'язку з чим сплата штрафних санкцій за вказаним договором підлягає здійсненню на користь нового кредитора - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

11.03.2013 між ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (кредитор) та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (поручитель) було укладено договір поруки №11-03-2013-53, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ПАП «Ювілейне» обов'язку щодо сплати інфляційних втрат у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та приватного агропромислового підприємства «Ювілейне» про стягнення 12 251,05 грн., з яких: 4 276,35 грн. пені, 1 716,10 грн. інфляційних втрат та 6 258,60 грн. 30% річних, нарахованих внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за договором №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд виходив з того, що за договором №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 сторони домовились, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України та п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором здійснюється протягом 5 років, відповідно і строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання даного договору.

Разом з тим, господарський суд дійшов висновку (з урахуванням застосування строків позовної давності, заявленого відповідачами), посилаючись на приписи ст. ст. 260, 261 ЦК України, якими передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно договору, сторони фактично змінили порядок обчислення позовної давності, встановивши початок її перебігу з моменту підписання договору, а відтак, умови п. 8.3 договору в частині встановлення п'ятирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій з моменту підписання договору є такими, що суперечать наведеними вище приписам законодавства, і, відповідно, не підлягають застосуванню судом.

Таким чином, підстави вважати встановленим п'ятирічним строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, річних та інфляційних втрат є відсутніми, отже, строк позовної давності щодо заявлених у даній справі вимог сплив.

Заперечуючи проти рішення суду, позивач наполягав на позовних вимогах та зауважував на тому, що судом безпідставно не досліджені надані позивачем докази щодо переривання строку позовної давності даних правовідносин, про що свідчать рішення господарського суду Тернопільської області від 02.02.2010, рішення господарського суду Київської області від 21.01.2014 та сплата відповідачем-2 частково боргу.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дана обставина стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, про що правильно зазначив господарський суд.

За змістом ст. ст. 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проте, колегія суддів вважає що апеляційна скарга ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» не підлягає задоволенню, а отже рішення господарського суду не підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Подання ж кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» вбачається, що позовна давність, за визначенням ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 3.3 даної постанови визначено, що за правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Так, п. 8.3 договору поставки сторони виклали у наступній редакції: «Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить п'ять років з моменту підписання договору».

Крім того, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, сторони домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за договором, здійснюється протягом п'яти років».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дослідивши наведені умови договору, дійшов вірного висновку про наступне.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

При реалізації в судовому порядку відповідальності за порушення у сфері господарювання за правилами ч. 1 ст. 223 ГК України застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, порядок обчислення позовної давності в силу вимог ч. 2 ст. 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Як слідує з наведеного вище, п. 8.3 договору, сторони фактично змінили порядок обчислення позовної давності, встановивши початок її перебігу в момент підписання договору.

Відтак, умови п. 8.3 договору в частині встановлення п'ятирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій з моменту підписання договору є такими, що суперечать наведеними вище приписам законодавства, і, відповідно, не підлягають застосуванню судом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 12.03.2014 у справі №023/1324/13.

Таким чином, підстави вважати встановленим п'ятирічним строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені у даному випадку є відсутній.

Річний же строк позовної давності щодо заявленої у даній справі вимоги про стягнення 4 276,35 грн. пені сплив відповідно: 26.09.2010 щодо нарахувань, здійснених на прострочену суму боргу в розмірі 532 87,82 грн.; 26.10.2010 - на прострочену суму боргу в розмірі 112 410,39 грн.; 26.11.2010 - на прострочену суму боргу в розмірі 126532,96 грн.

Позовна давність за позовами, пов'язаними із простроченням платежів, в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України, є загальною і встановлюється тривалістю у три роки.

У даній справі трирічний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 1 716,10 грн. та 30% річних в сумі 6 258,60 грн. сплив відповідно: 26.09.2012 щодо нарахувань, здійснених на прострочену суму боргу в розмірі 53 287,82 грн.; 26.10.2012 - на прострочену суму боргу в розмірі 112 410,39 грн.; 26.11.2012 - на прострочену суму боргу в розмірі 126 532,96 грн.

При цьому, посилання позивача на переривання строків позовної давності не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Щодо вчинення дій у вигляді сплати на користь позивача 18.05.2010 17 000,00 грн. слід зазначити, що з наданих відповідачем-2 пояснень слідує, що вказані кошти були списані державною виконавчою службою з рахунку відповідача-2 у процесі примусового виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 02.03.2010 у справі №17/12-135. Судом враховано, що у згадуваних вище платіжних дорученнях, якими були перераховані вказані кошти, платником зазначено АТ «УКРЕКСІМБАНК», у зв'язку з чим ці платежі не можуть свідчити про вчинення боржником дій, спрямованих на визнання ним свого боргу або іншого обов'язку та не свідчать про переривання строку позовної давності.

При цьому судом взято до уваги, що відповідно до ч. 2 пп. 4.4.1 п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Як встановлено судом, відповідачем-2 не було вчинено дій, що свідчили б про визнання боргу, у тому числі - в частині 30% річних, інфляційних втрат та пені.

Посилання ж позивача на переривання позовної давності з огляду на подання позовів до суду щодо частини вимог про стягнення пені, 30% річних та інфляційних втрат відхиляються судом.

Як зазначалося вище, річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені сплив 26.09.2010, 26.10.2010 та 26.11.2010, а трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат сплив 26.09.2013, 26.10.2013 та 26.11.2013 відповідно.

15.01.2010 ТОВ «Тридента Агро» звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом про стягнення з ПАП «Ювілейне» суми заборгованості, пені, 30% річних, інфляційних втрат, штрафу згідно договору №ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009.

За приписами чинного законодавства, перебіг позовної давності перервався внаслідок пред'явлення позову щодо частини вимог, право на які має позивач.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання строку позовної давності перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відтак, після переривання перебігу позовної давності річний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені сплив 15.01.2011, а трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення 30% річних та інфляційних втрат сплив 15.01.2013.

З наступним позовом до господарського суду Київської області ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось у грудні 2013 року, тобто після спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення і пені, і 30% річних та інфляційних втрат.

Водночас, як зазначено у ч. 1 пп. 4.4.1 п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Також слід відзначити, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові з огляду на те, що сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі - відповідачем-2.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія не бере їх до уваги, оскільки прийшла висновку про їх необґрунтованість. Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, апелянтом не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 17.11.2014 у справі №911/4380/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/4380/14 повернути господарському суду Київської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук