ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.02.15р. Справа № 904/7081/13

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

до Вищого навчального приватного закладу "Дніпропетровський гуманітарний університет", м. Дніпропетровськ

про розірвання договору оренди та виселення

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 21.08.14р.

від відповідача: Кухарова Т.Е., довіреність №17 від 01.07.14р.

Суть спору:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Вищого навчального приватного закладу "Дніпропетровський гуманітарний університет" (далі - відповідач) в якому просить суд:

- розірвати укладений між Вищим навчальним приватним закладом "Дніпропетровський гуманітарний університет" та Фізичною особи - підприємця ОСОБА_1 довгостроковий договір оренди не житлового приміщення від 01.06.2012 р. предметом якого є оренда адміністративної будівлі комерційного призначення для науково - вишукувальної роботи літ А-3, загальною площею 3226,7 кв.м., ганки літ. А, а1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.;

- виселити Вищий навчальний приватний заклад "Дніпропетровський гуманітарний університет" з адміністративної будівлі комерційного призначення для науково-вишукувальної роботи літ А-3, загальною площею 3226,7 кв.м., ганки літ. А, а1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2015 р. поновлено провадження у справі № 904/7081/13 з 26.02.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні просив припинити провадження по справі з підстав викладених в доповненнях до відзиву на позов.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 26.02.2015 р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2012 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Вищим навчальним приватним закладом "Дніпропетровський гуманітарний університет" (орендар) укладений Довгостроковий договір № 2 оренди не житлового приміщення (далі - Договір № 2), відповідно до п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове оплатне користування (оренду) нежитлове приміщення, загальною площею 3 226,7 м. кв., що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1.

Згідно до п. 2.1. Договору № 2 орендна плата на період дії цього Договору оренди сплачується на підставі чинного законодавства та додаткових угод.

Цим Договором сторони встановлюють, що даний Договір діє з моменту його підписання сторонами до 31 грудня 2014 року. Термін оренди починає обчислюватися з моменту підписання сторонами акту-прийому передачі об'єкта оренди (п. 5.1. Договору № 2).

Відповідно до акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.07.2012 р. передано орендодавцем, а орендарем прийнято в користування (а.с.18).

На протязі дії строку договору позивач у поясненнях зазначає, що відповідачем орендна плата не сплачувалась чотири місяці поспіль: за травень, червень, липень, серпень 2013 року; березень, квітень 2014 року; червень-грудень 2014 року - понад півроку поспіль.

Таким чином, враховуючи суттєве порушення відповідачем умов договору оренди, що виразилося у систематичній несплаті орендної плати протягом більше чотирьох місяців підряд та виникнення у зв'язку з цим суттєвої заборгованості позивач вважає, що існують підстави для дострокового розірвання укладеного з відповідачем договору оренди, що і є причиною виникнення спору.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, чинне законодавство в імперативному порядку визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути належним чином доведене невиконання сторонами хоча б одного з його зобов'язань, передбачених договором.

Також відповідно до ч. 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковими для виконання їх сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною третьою статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору.

Згідно з частиною сьомою статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Статтею 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

На момент розгляду справи строк спірного Довгострокового договору № 2 оренди нежитлового приміщення № 2 від 01.06.2012 року закінчився 31.12.2014 року.

Із наданих сторонами документів вбачається, що 01.06.2012 року між позивачем та відповідачем укладений інший Довгостроковий договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір) за умов якого 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає в строкове оплатне користування (оренду) нежитлове приміщення, загальною площею 3 226,7 м. кв., що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1.

Цей Договір набуває чинності та діє з 01 січня 2015 року до 30.12.2017 року (п. 5.1. Договору).

Отже, враховуючи те, що спірний Довгострокий договір № 2 від 01.06.2012 р. припинив свою дію, а також укладений між сторонами інший Довгострокий договір від 01.06.2012 р., термін дії якого не закінчився (з 01.01.2015 р. по 30.12.2017 р.) та на підставі якого нежитлове приміщення, загальною площею 3 226,7 м. кв., що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 знаходиться у користуванні відповідача правомірно, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, скориставшись при цьому належним способом захисту, зокрема, наведеними статтею 16 Цивільного кодексу України : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право та ін.

Матеріали справи не містять посилань на фактичне порушення прав позивача з боку відповідача та доказів на підтвердження фактів порушення права.

Відповідно до ст. 1 та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України правом на звернення до господарського суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу наділені підприємства та організації, права та інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обов'язок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

З урахуванням вищевикладеного, позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог, які спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами, тому суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя І.А. Рудовська

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України " 26" лютого 2015 р.