ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.03.2015 Справа № 920/3/15
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/3/15

за позовом - Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод», м. Конотоп Сумської області,

про стягнення 1565253,08 грн.,

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - Розуменка І.Ю. за довіреністю б/н від 24.0+.2014 року, Гужви С.В.

В судовому засіданні, розпочатому о 10 год. 20 хв. 05.02.2015 року відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви до 11 год. 00 хв. 19.02.2015 року та до 11 год. 00 хв. 02.03.2015 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 1224194,55 грн., яка виникла у зв'язку із неналежним та неповним виконанням з боку відповідача мирової угоди, затвердженої Господарським судом Сумської області ухвалою від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 231184,43 грн., 3 % річних у розмірі 109874,10 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 31305,06 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що позивачем до позовної заяви не додано ніяких належних та допустимих доказів на обґрунтування суми позову та суми штрафних санкцій. З матеріалів справи, як вважає відповідач, неможливо зробити висновок про фактичне погашення ним щомісячних платежів по 47087,41 грн., відповідно до зазначеної мирової угоди, оскільки позивач на підтвердження таких обставин надає лише копію акту звіряння розрахунків між сторонами від 26.11.2012 року та розрахунок суми боргу, які не підтверджені первинними документами.

02.02.2015 року відповідачем подано до суду заяву № 58/90 від 02.02.2015 року про застосування терміну позовної давності, де він зазначає, що відповідно до ухвали Господарського суду Сумської області від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04 відповідач повинен був сплачувати на користь позивача щомісяця до першого числа наступного місяця рівними платежами по 47087,41 грн. в період з січня 2008 року по грудень 2012 року. Відповідачем здійснено останній платіж за жовтень 2010 року 19.08.2011 року, у зв'язку з наведеним відповідач вважає, що позивачем пропущено трирічний термін позовної давності, який сплинув 19.08.2014 року.

Позивач у запереченнях на відзив на позовну заяву зазначає, що належними та допустимими доказами, що підтверджують здійснені відповідачем дії на виконання вищезгаданої мирової угоди є будь-які платіжні інструменти визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року. Тому позивачем надано суду для долучення до матеріалів справи належним чином засвідчені копії платіжних доручень за період з січня 2008 року по грудень 2010 року, копії виписок банку за 19.08.2011 року та 19.04.2011 року, відповідно до яких відповідач здійснював оплати на виконання мирової угоди від 19.09.2007 року.

Позивач вважає, що у нього є всі передбачені чинним законодавством України правові підстави для звернення до господарського суду із даним позовом, оскільки відповідач прострочив виконання зобов'язання з своєчасної оплати за умовами зазначеної мирової угоди, чим порушив законні права та інтереси позивача, як кредитора, щодо отримання грошових коштів у сумах та у строки, передбачені умовами мирової угоди від 19.09.2007 року.

Щодо питання позовної давності у даній справі позивач зазначає, що відповідачем на виконання умов мирової угоди від 19.09.2007 року було сплачено 1600869,94 грн. за 34 місяці по жовтень 2010 року включно. Позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення суми заборгованості у розмірі 1224194,55 грн. за період з листопада 2010 року по грудень 2012 року, і як на підставу зазначених вимог позивач посилається на акт звіряння розрахунків від 26.11.2012 року, відповідно до якого відповідач підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Таким чином, як вважає позивач, враховуючи положення статей 257, 264 Цивільного кодексу України, позовна давність щодо вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1224194,55 грн., інфляційних втрат в сумі 231184,43 грн. та 3 % річних в сумі 109874,10 грн. переривається у межах цього строку (26.11.2012) та починає свій перебіг заново з 27.11.2012 року і спливає 27.11.2015 року.

19.02.2015 року відповідачем подано суду клопотання про припинення провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на вирішення Господарським судом Сумської області спору між тими ж сторонами про той же предмет спору.

Проте зазначене клопотання відповідача судом відхилено як необґрунтоване, оскільки відповідач посилається в даному клопотанні на рішення Господарського суду Сумської області від 10.01.2005 року та ухвалу від 24.09.2007 року про затвердження мирової угоди від 19.09.2007 року у справі № 9/448-04, проте в даному випадку позивачем подано позов до суду у зв'язку з невиконанням відповідачем умов зазначеної вище мирової угоди від 19.09.2007 року, яка є окремим зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, і сторона у справі, в даному випадку позивач, не позбавлений права звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за мировою угодою.

Відповідно до супровідного листа б/н від 18.02.2015 року представником позивача подано до суду для долучення до матеріалів даної справи копію акту звіряння розрахунків від 19.11.2013 року.

26.02.2015 року до суду надійшов лист позивача б/н від 24.02.2015 року, в якому міститься клопотання про витребування у відповідача доказів у порядку, передбаченому статтею 38 Господарського процесуального кодексу України, а саме: акт інвентаризації розрахунків та/або інші документи, визначені положеннями Інструкції по інвентаризації основних засобів, матеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, які можуть підтвердити склад дебіторської та кредиторської заборгованості відповідача у 2012-2013 роках.

В судовому засіданні 02.03.2015 року, в яке не з'явився представник позивача, вищезгадане клопотання було розглянуто та задоволено. Розгляд справи було відкладено до 05.03.2015 року (до останнього дня двомісячного терміну розгляду справи) і зобов'язано відповідача надати суду документи, які просив витребувати позивач.

В судове засідання 05.02.2015 року представниками відповідача не було подано витребуваних документів. Представник відповідача заявив, що документи за 2012-2013 роки втрачені.

Поряд з цим представник відповідача наполягає на тому, що ті документи у будь-якому випадку не можуть свідчити про вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним свого боргу (обов'язку) перед позивачем, та які могли б бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Відповідач не заперечує, що в нього обліковувалась у 2012-2013 роках заборгованість перед позивачем по мировій угоді від 19.09.2007 року, затвердженій ухвалою суду від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04, в загальній сумі 122419,55 грн., але факт обліку цієї суми заборгованості не є дією, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу (обов'язку щодо його перерахування) в розумінні частини першої статті 264 Цивільного кодексу України та пункту 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Сумської від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04 затверджено мирову угоду від 19.09.2007 року, укладену між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ВАТ «Конотопський арматурний завод».

Відповідно до пункту 2 зазначеної мирової угоди, сторони визнають та підтверджують, що станом на момент укладення даної мирової угоди сума, належна до сплати відповідачем на користь позивача, складає 2825064,49 грн.

Згідно з пунктом 4 мирової угоди від 19.09.2007 року, відповідач зобов'язується погасити, вказану у пункті 2 цієї мирової угоди суму боргу у повному обсязі, шляхом перерахування коштів щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47084,41 грн. починаючи з січня 2008 року по листопад 2012 року та платежем у сумі 47084,30 грн. у грудні 2012 року.

В даному випадку на правовідносини, що виникли між сторонами та випливають із реалізації умов вищезгаданої мирової угоди, затвердженої ухвалою від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04, поширюються положення цивільного законодавства України.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 року у справі № 28/130.

22.12.2014 року позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1224194,55 грн., інфляційних втрат в сумі 231184,43 грн. та 3 % річних в сумі 109874,10 грн., в обґрунтування якого зазначає, що вказана заборгованість виникла у відповідача у зв'язку з неналежним та неповним виконання умов мирової угоди від 19.09.2007 року.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позивачем розміру стягуваної суми боргу та заявляє про застосування позовної давності, оскільки її строк, на думку відповідача, сплинув 19.08.2014 року.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Статтею 202 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином, як це передбачено статтею 599 цього ж Кодексу.

Таким чином, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція також висловлюється Верховним Судом України у постанові від 23.01.2012 року у справі № 37/64.

Згідно з частиною другою статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідачем 02.02.2015 року подано суду заяву № 58/90 від 02.02.2015 року про застосування позовної давності, оскільки строк позовної давності по стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1224194,55 грн. сплинув 19.08.2014 року.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Отже, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, як це визначено частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в розмірі 1224194,55 грн., яка виникла у зв'язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди від 19.09.2007 року, затвердженої ухвалою суду від 24.09.2007 року, щодо перерахування позивачеві щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47084,41 грн. (25 платежів), починаючи з листопада 2010 року по листопад 2012 року та одного платежу у сумі 47084,30 грн. за грудень 2012 року.

Факт нездійснення відповідачем 26 щомісячних платежів, які мали бути здійснені до кожного першого числа місяця, починаючи з листопада 2010 року до грудня 2012 року, загальна сума яких складає 1224194,55 грн. не спростовується і не заперечується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справи.

Відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності, керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Зважаючи на умови пункту 4 мирової угоди від 19.09.2007 року щодо обов'язку відповідача перераховувати кошти у визначених розмірах щомісячно до кожного першого числа місяця, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, річних та інфляційних за період, починаючи з платежу за листопад 2010 року по листопад 2011 року включно (у зв'язку з нездійсненням відповідачем 13 щомісячних платежів по 47084,41 грн.) має бути відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки про порушення свого права на отримання цих щомісячних платежів, у тому числі платежу за листопад 2011 року, який повинен був відповідач здійснити до 1 грудня 2011 року, позивач дізнався 2 грудня 2011 року, а з позовною заявою до господарського суду звернувся лише 22 грудня 2014 року, тобто після спливу позовної давності щодо цієї частини позовних вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Підписані невідомими особами від імені сторін акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 року (а.с. 16) та від 19.11.2013 року (а.с. 131), в яких не зазначені ні посади, ні прізвища осіб, що їх підписали, не є належними та допустимим доказами, які б свідчили про визнання особою (відповідачем) свого боргу (обов'язку щодо проведення нездійснених за умовами мирової угоди щомісячних платежів), а відтак не є підставою для переривання перебігу позовної давності, згідно частини першої статті 264 Цивільного кодексу України, оскільки у відповідності до пункту 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Не переривався також перебіг позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення щомісячних платежів за листопад 2010 року - листопад 2011 року діями відповідача щодо виконання свого обов'язку за мировою угодою по перерахуванню за лютий 2010 року (фактично це був платіж за вересень 2010 року) щомісячного платежу в розмірі 47081,41 грн. 19 квітня 2011 року, а також по перерахуванню за жовтень 2010 року щомісячного платежу в розмірі 47087,41 грн. 19 серпня 2011 року (а.с. 112-115), оскільки ці дії свідчать лише про визнання відповідачем свого боргу по сплаті двох щомісячних платежів, а саме: по платежу за вересень 2010 року та по платежу за жовтень 2010 року.

Щодо визнання свого боргу (свого обов'язку) з перерахування коштів (щомісячних платежів) на виконання мирової угоди за листопад 2010 року та за інші періоди (місяці) відповідач або уповноважена ним особа ніяких дій не вчинили. Часткової сплати боргу за жоден з наступних періодів (місяців) після сплати щомісячного платежу за жовтень 2010 року відповідач не здійснював.

Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу, який виник у зв'язку з непроведенням відповідачем 13 щомісячних платежів, починаючи з платежу за грудень 2011 року та закінчуючи платежем за грудень 2012 року включно, на загальну суму 612097,22 грн. є правомірними, обґрунтованими, і такими, щодо яких не сплинула позовна давність, а тому підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Оскільки стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від стягнення основного боргу, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, згідно наведених нижче розрахунків.

Розрахунок суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів з січня 2012 року по листопад 2014 року:

Період нарахуванняНараховано (грн.)Сплачено (грн)Борг (грн.)Індекс інфляції за період (%)Сума з урахуванням індексу інфляції за період (грн.)інфляційні
01.2012 р.47084,41 47084,41100,247178,5894,17
02.2012 р.47084,41 94168,82100,294357,16188,34
03.2012 р. 47084,41 141253,23100,3141676,99423,76
04.2012 р.47084,41 188337,7,640,00
05.2012 р. 47084,41 235422,0599,7234715,78- 706,27
06.2012 р.47084,41 282506,4699,7281658,94-847,52
07.2012 р. 47084,41 329590,8799,8328931,69-659,18
08.2012 р.47084,41 376675,2899,7375545,25-1130,03
09.2012 р.47084,41 423759,69100,1424183,45423,76
10.2012 р. 47084,41 470844,4,100,00
11.2012 р.47084,41 517928,5199,9517410,58-517,93
12.2012 р. 47084,41 565012,92100,2566142,951130,03
01.2013 р.47084,30 612097,22100,2613321,411224,19
02.2013 р. 612097,2299,9611485,12-612,10
03.2013 р. 612097,7,220,00
04.2013 р. 612097,7,220,00
05.2013 р. 612097,22100,1612709,32612,10
06.2013 р. 612097,7,220,00
07.2013 р. 612097,2299,9611485,12-612,10
08.2013 р. 612097,2299,3607812,54-4284,68
09.2013 р. 612097,7,220,00
10.2013 р. 612097,22100,4614545,612448,39
11.2013 р. 612097,22100,2613321,411224,19
12.2013 р. 612097,22100,5615157,713060,49
01.2014 р. 612097,22100,2613321,411224,19
02.2014 р. 612097,22100,6615769,803672,58
03.2014 р. 612097,22102,2625563,3613466,14
04.2014 р. 612097,22103,3632296,4320199,21
05.2014 р. 612097,22103,8635356,9123259,69
06.2014 р. 612097,8,196120,97
07.2014 р. 612097,22100,4614545,612448,39
08.2014 р. 612097,22100,8616994,004896,78
09.2014 р. 612097,22102,9629848,417750,82
10.2014 р. 612097,22102,4626787,5514690,33
11.2014 р. 612097,22101,9623727,0711629,85
Всього на 11.2014 р.612097,220,00612097,22--120818,56
Таким чином, сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період з січня 2012 року по листопад 2014 року становить 120818,56 грн.

Розрахунок трьох відсотків річних на суму основного боргу за період з 01.01.2012 року по 15.12.2012 року:

Період нарахуванняПотрібно сплатити згідно умов договору (грн.)Фактично сплачено (грн)Розмір простроченого платежу (грн.)Кількість днів простроченняРозмір річних за кожен день (%) Сума річних за період (грн.)
01.01.2012 р.47084,41 47084,41310,0082119,69
01.02.2012 р.47084,41 94168,82290,0082223,93
01.03.2012 р. 47084,41 141253,23310,0082359,07
01.04.2012 р.47084,41 188337,64300,0082463,31
01.05.2012 р. 47084,41 235422,05310,0082598,44
01.06.2012 р.47084,41 282506,46300,0082694,97
01.07.2012 р. 47084,41 329590,87310,0082837,82
01.08.2012 р.47084,41 376657,28310,0082957,51
01.09.2012 р.47084,41 423759,69300,00821042,45
01.10.2012 р. 47084,41 470884,10310,00821196,99
01.11.2012 р.47084,41 517928,51300,00821274,10
01.12.2012 р. 47084,41 565012,92310,00821436,26
01.01.2013 р.47084,30 612097,227130,008235786,88
15.12.2014 р. 612097,2200,00820,00
Всього на 15.12.2014 р.612097,220,00612097,1,42
Таким чином, 3 % річних від простроченої суми основного боргу за період з 01.01.2012 року по 15.12.2014 року складають 44991,42 грн.

При зазначених обставинах, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 44991,42 грн. та інфляційних втрат в розмірі 120818,56 грн.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на все вищевикладене, вимоги позивача визнаються судом правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 612097,22 грн., 3 % річних у розмірі 44991,42 грн. та інфляційних втрат у розмірі 120818,56 грн., а в іншій частині позовних вимог має бути відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 15558,14 грн. покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Вирівська, буд. 60, Ідентифікаційний код 00218331) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, Ідентифікаційний код 31301827) основний борг у розмірі 612097,22 грн., суму 3 % річних у розмірі 44991,42 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 120818,56 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 15558,14 грн.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.03.2015 року.

Суддя П.І. Левченко