РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/27682/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АН «ТРАЄКТОРІЯ»
доПублічного акціонерного товариства «Терра Банк»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачаТовариство з обмеженою відповідальністю «Спецтехзв'язок» Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - проектне підприємство «Дизайн та Архітектура Молодих Авторів»
про встановлення нікчемності правочину
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача -Негода В.В. дов. №б/н від 05.12.2014р.
від відповідача -Гетьман Л.П. дов. №307 від 25.12.2015р.
від третьої особи 1 -не з'явилися
від третьої особи 2 -не з'явилися

Обставини справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АН «ТРАЄКТОРІЯ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про встановлення нікчемності правочину, крім того просив судові витрати у розмірі 1 218,00 грн. також покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю ««Спецтехзв'язок» укладено Кредитний договір №КЛ13/36, який був забезпечений за допомогою Договору поруки №П/13/36 від 10.02.2014. Позивач, як поручитель за вказаним договором, не мав активів, які були б здатні підтвердити його платоспроможність, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідач уклав кредитний договір, умови якого передбачають надання третій особі-1 переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, а тому в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такий правочин є нікчемним, а договір поруки є недійсним, оскільки така недійсність спричинюється недійсністю основного зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2014 порушено провадження у справі №910/27682/14, залучено до участі у справі, у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецтехзв'язок»та призначено розгляд справи на 21.01.2015.

12.01.2015 та 21.01.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі №910/27682/14 від 12.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 залучено до участі у справі, у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - проектне підприємство «Дизайн та Архітектура Молодих Авторів» та відкладено розгляд справи на 09.02.2015.

09.02.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив №б/н від 09.02.2015 на позовну заяву з додатками, відповідно до якого просили суд відмовити у задовленні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи №910/27682/14 на 18.02.2015.

Представник позивача у судове засідання 18.02.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 18.02.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб у судове засідання 18.02.2015 не з'явилися, проте у матеріалах справи є клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - проектне підприємство «Дизайн та Архітектура Молодих Авторів» про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що треті особи повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання треті особи були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних у матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/27682/14.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 18.02.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» (далі - Кредитодавець, Банк, Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецтехзв'язок» (далі - Позичальник, Третя особа-1) укладений Кредитний договір №КЛ/13/36 (далі - Кредитний договір):

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк відкриває Позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію (кредит або кредитна лінія) з загальним лімітом у сумі 139 000 000 грн., а Позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, встановленого в пункті 1.3. Кредитного договору, в розмірі 23,5% річних та сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Згідно з п. 1.2. Кредитного договору встановлено, що цільове використання (мета) кредиту: для поповнення оборотних коштів.

Положеннями п.п. 1.3.1-1.3.2. Кредитного договору передбачено що кредитна лінія відкривається з 26.12.2013 по 25.10.2014. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до 25.10.2014 (включно).

Сторони погодили, що Кредитний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (п. 7.1. Кредитного договору).

Пунктом 7.4. Кредитного договору встановлено, що підписанням Кредитного договору Позичальник підтверджує, зокрема: свою здатність виконувати умови Кредитного договору; Кредитний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника чи його статуту, іншим установчим документам; відсутні будь-які перешкоди для виконання Кредитного договору на день його підписання, Позичальник повністю розуміє всі умови Кредитного договору, свої права та обов'язки за Кредитним договором і погоджується з ними.

Приписами п. 7.12. Кредитного договору сторони погодили, що останній діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов'язань, прийнятих ним на себе згідно з умовами Кредитного договору.

10.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Терра Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АН «ТРАЄКТОРІЯ» (далі - Поручитель, Позивач) було укладеного Договір поруки №П/13/36, відповідно до умов якого Поручитель зобов'язався відповідати перед Банком за виконання Позичальником його зобов'язань за Кредитним договором, а також всіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, включаюси зобов'язання за користування кредитними коштами, комісій, пені, інших штрафних санкцій, відшкодування збитків, тощо. Строк, порядок надання та повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, комісій визначено Основним договором.

10.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Терра Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-проектне підприємство «Дизайн та Архітектура Молодих Авторів» (далі - Третя особа-2) було укладеного Договір поруки №П/13/36-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед Банком за виконання Позичальником його зобов'язань за Кредитним договором, а також всіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, включаюси зобов'язання за користування кредитними коштами, комісій, пені, інших штрафних санкцій, відшкодування збитків, тощо. Строк, порядок надання та повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, комісій визначено Основним договором.

Пунктом 1.2. вищезазначених Договорів поруки передбачено, що в разі порушення Позичальником своїх зобов'язань за Основним договором Позичальник і Поручитель відповідають перед Банком, як солідарні боржники.

Згідно з п. 4.1. Ддоговорів поруки, останні набувають чинності з моменту їх підписання сторонами і діють до виконання в повному обсязі Позичальником та/або поручителем зобов'язань за Основним договором.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, як зазначає Позивач, в останнього не було яких-небудь активів, які б могли слугувати забезпеченням виконання зобов'язання за Кредитним договором, а Відповідач видав бланковий кредит, тобто кредит без забезпечення. У зв'язку з цим, Позивач вважає, що Відповідач уклав Кредитний договір, умови якого передбачають надання Третій особі-1 переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами Банку, а тому в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такий правочин є нікчемним, а згаданий Договір поруки є недійсним, оскільки така недійсність спричинюється недійсністю основного зобов'язання.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказув, що вимоги Позивача є необгрунтованими, незаконними, а тому такими, що не підлягають задоволенню судом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «ТРАЄКТОРІЯ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 за №11 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 за №11 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п. 2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Подібні положення містяться у ст. 180 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України).

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Позивач стверджує, що Кредитний договір укладено всупереч п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де зазначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, зокрема, банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Крім того, поручитель не має активів, які б були б здатні підтвердити його платоспроможність.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ч. 2 ст. 346 ГК України, для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

21.08.2014 Правлінням Національного банку України прийнято постанову №518 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних".

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду 21.08.2014 прийнято рішення №72 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Терра Банк», відповідно до якої запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 22.08.2014 по 22.11.2014 включно; призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Терра Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків п. Ірклієнка Юрія Петровича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №122 від 20.11.2014 продовжено здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Терра Банк» на один місяць до 22.12.2014 включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичній особі» (далі - Закон) під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За приписами частин першої та другої статті 38 Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 37 Закону уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до частини третьої статті 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Отже, судом встановлено, що обов'язок щодо забезпечення перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону, покладено на уповноважену особу Фонду, яким не є Товариство з обмеженою відповідальністю «АН «ТРАЄКТОРІЯ».

Враховуючи те, що Відповідач є банківською установою, то спірні правовідносини регулюються також положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Оцінка ризику невиконання боржником/контрагентом зобов'язань (тобто ризику того, що виконання боржником зобов'язання проводитиметься з перевищенням строків, передбачених умовами договору, або в обсягах, менших, ніж передбачено договором, або взагалі не проводитиметься) за всіма активними банківськими операціями та наданими банком фінансовими зобов'язаннями здійснюється банками відповідно до Постанови Правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих витрат за активними банківськими операціями» № 23 від 25.01.2012 (зареєстрованої Мін'юстом України за №231/20544 від 15.02.2012).

Згідно з п. 2.4 вищезазначеного Положення, банк, оцінюючи фінансовий стан боржника, визначає його кредито- та платоспроможність. Банк визначає платоспроможність боржника протягом строку дії договору з періодичністю, визначеною цим Положенням.

Відповідно до п. 2.5 Положення, банк під час розрахунку резервів за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями враховує вартість забезпечення відповідно до глави 4 розділу II цього Положення.

Пунктом 4.1 глави 4 розділу 2 Положення визначено, що банк під час розрахунку резерву за кредитними операціями враховує прийнятне забезпечення, передбачене цією главою, якщо воно надано на строк не менший, ніж строк користування активом.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої та третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Крім цього, приписи ч. 2 ст. 346 Господарського кодексу України не містять імперативних норм відносно розміру коефіцієнту ліквідності забезпечення, який може бути розцінений як перевага (пільга), а містять положення щодо гарантій, які звужують ступень ризику банка у кредитних відносинах.

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 за № 11, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору поруки недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові, оскільки фінансовий звіт, на який посилається останній, не є таким доказом, враховуючи, що Кредитний договір не суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема тим, на які посилається Позивач в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, у якому відмовлено у задоволенні позовних вимог, покладаються на Позивача.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, ст.ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 10.03.2015.

Cуддя А.В.Яковенко