ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2015 р. Справа № 911/4115/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП», Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка

2) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Краснянське», Луганська обл., Кремінський р-н, с. Новокраснянка

про стягнення 13927,63 грн.

Суддя Наріжний С.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Грищенко О.М. - довіреність б/№ від 02.06.2014 р.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

до господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (далі - відповідач 1) та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Краснянське» (далі - відповідач 2) про стягнення 13927,63 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на невиконання Відповідачем 1 умов договору поруки № 11-03-2013-105 від 11.03.2013 р. та неналежне виконання Відповідачем 2 умов договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу № 101 від 27.03.2008 р. щодо своєчасної оплати за отриманий товар, зокрема несвоєчасної оплати курсової різниці.

У зв'язку з цим Позивач просить суд стягнути солідарно з Відповідачів 1, 2 - 1330,71 грн. штрафу та стягнути з Відповідача 2 - 7584,06 грн. пені, 1499,34 грн. 3% річних і 3513,52 грн. інфляційних втрат. Також Позивач просить суд стягнути солідарно з Відповідачів 1, 2 адвокатські витрати в сумі 1000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.09.2014 р. порушено провадження у справі № 911/4115/14 та призначено її до розгляду на 03.11.2014 р.

14.10.2014 р. через відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення Позивача від 14.10.2014 р. № 14-2/10 (вх. № 22069/14) по суті позову.

03.11.2014 р. через відділ діловодства суду надійшов відзив Відповідача 2 від 20.10.2014 р. б/№ (вх. № 24257/14) на позов, згідно якого Відповідач 2 заперечує проти позову, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 03.11.2014 р. провадження у справі зупинено до вирішення пов'язаної справи № 911/2044/14.

26.01.2015 р. через відділ діловодства суду надійшло клопотання Відповідача 2 від 14.01.2015 р. № 14/1 (вх. № 1625/15), в якому Відповідач 2 просить суд поновити провадження у справі, застосувати наслідки спливу позовної давності у цій справі та відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 30.01.2015 р. поновлено провадження у справі; розгляд справи призначено на 23.02.2015 р.

17.02.2015 р. через відділ діловодства суду від Позивача надійшли письмові обґрунтування від 16.02.2015 р. № 16-4/02 (вх. № 3713/15) щодо заявлених позовних вимог.

23.02.2015 р. у судове засідання з'явився представник Позивача, позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Представники Відповідача 1 та Відповідача 2 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, Відповідач 1 відзиву на позов суду не надав та про причини неявки суд не повідомив, Відповідач 2 у своєму клопотанні про поновлення провадження у справі також клопотав про розгляд справи без участі представника Відповідача 2.

Згідно з ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

У відповідності з правилами статей 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У судовому засіданні 23.02.2015 р. після виходу з нарадчої кімнати судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Детально розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, з'ясувавши фактичні обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши подані докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2008 р. між ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» (постачальник) та СТОВ «Краснянське» (покупець, Відповідач 2 у справі), був укладений договір купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу № 101 (далі - Договір), відповідно до умов викладених в ньому.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням СТОВ «Краснянське» взятого на себе грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару, ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» звернулося до господарського суду Луганської області із позовною заявою про стягнення зі СТОВ «Краснянське» суми заборгованості та штрафних санкцій за Договором.

Після пред'явлення вказаного позову СТОВ «Краснянське» була сплачена на користь ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» суми основного боргу 16905,90 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень від 23.01.2009 р. на суму 4000,00 грн. та від 02.02.2009 р. на суму 12905,90 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 06.03.2009 р. у справі № 18/18 позов задоволено частково; вирішено стягнути зі СТОВ «Краснянське» на користь ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» 1011,57 грн. пені, 2535,88 грн. штрафу, 545,30 грн. інфляційних втрат, 126,49 грн. 3% річних, 211,25 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в решті позову провадження припинено.

23.12.2010 р. між ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» та Фізичною особою-підприємцем Грищенко О.М. укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) № 189-ТА (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.01.2011 р.), згідно якої новому кредитору було відступлено право вимоги виконання СТОВ «Краснянське» зобов'язання щодо сплати заборгованості (дооцінки вартості товару), пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, за період існування прострочення виконання боржником грошового зобов'язання згідно Договору.

02.07.2012 р. між ФОП Грищенко О.М. та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» укладено угоду про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) № 120/07-12 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 11.03.2013 р.), згідно якої новому кредитору було відступлено право вимоги виконання СТОВ «Краснянське» зобов'язання щодо сплати заборгованості (дооцінки вартості товару), пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, за період існування прострочення виконання боржником грошового зобов'язання згідно Договору.

Вказані обставини щодо набуття ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» права вимоги до СТОВ «Краснянське» за Договором були предметом судового дослідження у справі № 911/2044/14, в зв'язку з чим на підставі ст. 35 ГПК України вважаються встановленими та не потребують повторного доведення.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2013 р. між ТОВ «ПК «ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено договір поруки № 11-03-2013-105, відповідно до умов якого (п. 1.1.) визначено, що у відповідності до цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку СТОВ «Краснянське» щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру штрафу у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору купівлі-продажу та угоди, передбаченими ст. 2 цього договору.

Згідно п. 2.1. договору поруки № 11-03-2013-105, під основним договором у цьому договорі розуміють угоду № 120/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р., укладену на підставі Договору № 101 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 27.03.2008 р.

Пунктом 3.1. договору поруки № 11-03-2013-105 передбачено, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою розміру штрафу у сумі 1330,71 грн.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, Позивач звернувся до Відповідача 1 із вимогою вих. № 15-105/03 від 15.03.2013 р., котра була одержана Відповідачем 1 18.03.2013 р., та станом на день розгляду справи не виконана.

Згідно Відповіді Відповідача 1 від 18.03.2013 р. № 105 на вищевказану вимогу, Відповідач 1 повідомив, що зобов'язання за Договором поруки від 11.03.2013 р. № 11-03-2013-105 виконати не в змозі у зв'язку із скрутним фінансовим становищем та гарантував виконання зобов'язань до 31.08.2014 р.

Відповідно до змісту ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та СТОВ «Краснянське» про стягнення розміру заборгованості (дооцінки вартості товару) за договором купівлі-продажу товару.

Рішенням господарського суду Київської області від 25.06.2014 р. у справі № 911/2044/14 позов задоволено повністю; вирішено стягнути солідарно з ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та СТОВ «Краснянське» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 8871,40 грн. дооцінки вартості товару, 500,00 грн. витрат на послуги адвоката та 1827,00 грн. судового збору.

Позивачем у даній справі заявлено позовні вимоги про стягнення солідарно з Відповідачів 1, 2 суми штрафу 15% в розмірі 1330,71 грн., нарахованого на суму дооцінки вартості товару (курсової різниці) 8871,40 грн., а також стягнення з Відповідача 2 на користь Позивача 7584,06 грн. пені за загальний період з 15.01.2009 р. по 15.09.2014 р.; 1499,34 грн. 3% річних за загальний період з 15.01.2009 р. по 15.09.2014 р. та 3513,52 грн. інфляційних втрат за загальний період з січня 2009 р. по серпень 2014 р., донарахованих на суму основного боргу та дооцінки вартості товару.

Заперечуючи проти позову Відповідачем 2 заявлено про сплив встановленої ст. 257 ЦК України позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до абз. 2 пп. 4.2. п. 4 Постанови № 10 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Враховуючи те, що зобов'язання Відповідача 2 щодо сплати курсової різниці (донарахування вартості товару) відповідно до Додатку до Договору виникає у разі, якщо курс долара США на день оплати вище, ніж курс долара США на день підписання договору, при цьому Відповідач 2 розрахувався за отриманий товар наступним чином: 23.01.2009 р. - 4000,00 грн. та 02.02.2009 р. - 12905,90 грн., то перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення курсової різниці починається окремо за кожним простроченим платежем, а саме щодо платежу у сумі 2099,00 грн. з 23.01.2009 р. та 6772,40 грн. з 02.02.2009 р.

Отже, встановлена ст. 257 ЦК України позовна давність тривалістю у три роки щодо вимоги про стягнення курсової різниці у сумі 2099,00 грн. сплила 23.01.2012 р. та у сумі 6772,40 грн. - 02.02.2012 р.

Відповідно до статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з пп. 5.3. п. 5 Постанови № 10 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про сплив 23.01.2012 р. та 02.02.2012 р. позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми заборгованостей Відповідача 2 зі сплати курсової різниці (донарахування вартості товару).

Судом береться до уваги, що згідно п. 8.3. Договору, сторони відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

Водночас, курсова різниця (донарахування вартості товару) не є штрафною санкцією, отже до вимоги про стягнення курсової різниці не застосовуються положення п. 8.3. Договору, а умов збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення курсової різниці Договір не містить.

В свою чергу, до вимог про стягнення штрафних та інших фінансових санкцій, заявлених у даному позові, судом також не застосовуються положення п. 8.3. Договору, зокрема в силу приписів ст. 266 ЦК України, оскільки як зазначено вище, позовна давність щодо вимоги про стягнення курсової різниці є такою, що сплила 02.02.2012 р.

Заперечуючи проти спливу позовної давності, Позивач зазначив, що строк позовної давності по заявленим у даній справі вимогам переривався 29.05.2014 р. з огляду на звернення ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до господарського суду Київської області з позовною заявою до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та СТОВ «Краснянське» про стягнення заборгованості (дооцінки вартості товару) за Договором.

Однак, вказані твердження Позивача є безпідставними і необґрунтованими з огляду на наступне.

Підстави переривання строку позовної давності передбачено статтею 264 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається: вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1); у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 2).

З аналізу змісту зазначеної статті Цивільного кодексу України вбачається, що оскільки поняття «переривання» строку у встановлених цивільним законодавством випадках передбачає припинення його перебігу, то обов'язковою умовою переривання перебігу позовної давності з підстав, встановлених ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, є те, що до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові № 10 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», в 4.4.1. п. 4.4. якої зазначено, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Враховуючи те, що ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до господарського суду Київської області з позовною до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та СТОВ «Краснянське» про стягнення заборгованості за Договором, зокрема 8871,40 грн. курсової різниці (дооцінки вартості товару), 29.05.2014 р., що вбачається з рішення господарського суду Київської області від 25.06.2014 р. у справі № 911/2044/14, тобто після спливу позовної давності щодо вказаної вимоги, суд дійшов висновку про відсутність в даному випадку факту переривання перебігу позовної давності щодо вимог про стягнення 1330,71 грн. штрафу, 7584,06 грн. пені, 1499,34 грн. 3% річних та 3513,52 грн. інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість зі сплати курсової різниці у сумі 8871,40 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, питання про сплив позовної давності щодо вимоги про стягнення 8871,40 грн. курсової різниці не було предметом дослідження у справі № 911/2044/14 господарського суду Київської області з огляду на відсутність заяви сторони спору про застосування позовної давності в порядку ст. 267 Цивільного кодексу України, а отже сам факт прийняття господарським судом Київської області рішення від 25.06.2014 р. про задоволення позову в частині стягнення 8871,40 грн. курсової різниці не може свідчити про те, що вказана позовна заява була подана ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» в межах встановленої позовної давності та, як наслідок, бути підставою для переривання перебігу позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пп. 2.3. п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 13927,63 грн., з яких: 1330,71 грн. штрафу, 7584,06 грн. пені, 1499,34 грн. 3% річних та 3513,52 грн. інфляційних втрат, 24.09.2014 р., що підтверджується штампом відділу діловодства господарського суду Київської області.

Таким чином, Позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення 1330,71 грн. штрафу, 7584,06 грн. пені, 1499,34 грн. 3% річних та 3513,52 грн. інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість по сплаті курсової різниці у сумі 8871,40 грн., що є підставою для відмови у позові.

Поважних причин пропуску позовної давності Позивачем не наведено та судом протягом розгляду справи не встановлено.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Судові витрати, зокрема 1827,00 грн. судового збору та 1000,00 грн. адвокатських витрат відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата виготовлення та підписання рішення 02.03.2015 р.

Суддя С.Ю. Наріжний