КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 910/20517/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

Від позивача - Логінов К.Е. ( довір. №305 від 25.12.14);

Від відповідача Кеммбет М.В. (довір. №03 від 10.02.2015);

Єрмакович С.О. (довір. №181 від 07.10.2014);

Дерев»яненко Н.В. - голова правління;

Шкуліпа О.П. (довір. №190 від 11.12.2014);

Від третьої особи - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ТЕРРА БАНК"

на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 року

у справі №910/20517/14 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "ТЕРРА БАНК"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українські резерви"

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 2 145 644,45грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.14р. у справі №910/20517/14 в позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що правові підстави вважати договір добровільного страхування фінансових ризиків, укладений між позивачем та відповідачем нікчемним з підстав, заявлених позивачем відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що придбання у відповідача послуги зі страхування за обставин та умов, коли подібна послуга ніколи б не була придбана в інших страховиків за необхідності проведення реального страхування кредитів, в силу приписів підпункту 8 п.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» призводить до нікчемності укладеного між сторонами договору страхування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015р. розгляд справи призначено на 03.03.2015р.

03.03.2016р. в судове засідання апеляційного господарського суду не з'явився представник третьої особи.

Враховуючи те, що третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка на зворотній стороні ухвали від 18.02.2015р., явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін судова колегія встановила.

06.03.14. між позивачем, як страхувальником, та відповідачем, як страховиком, підписано Договір № 6-ТБ/002 добровільного страхування фінансових ризиків, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з фінансовими збитками страхувальника, які виникають у страхувальника в результаті не повернення позичальником (в разі настання певних подій - страхових випадків) повністю або частково кредиту та/або відсотків за його користування в розмірах і в строки, передбачені кредитним договором.

Згідно з п. 3.5 договору страхувальник зобов'язався сплатити страховику страховий платіж за кожним переліком кредитів не пізніше п'яти робочих днів від дати підписання договору та переліку кредитів.

Як вбачається з підписаного сторонами та скріпленого їх печатками Додатку № 1 до договору - переліку кредитів, наданих юридичним особам, позивачем було надано кредит за договором №КЛ/14/9-34 від 25.02.14. За вказаним Додатком розмір страхового платежу становить 2 033 522,17 грн.

Позивач сплатив страхову премію за договором в розмірі 2 033 522,17 грн., що вбачається з меморіального ордеру №72379 від 06.03.14., копія якого наявна в матеріалах справи.

Строк дії договору сторонами погоджено п. 6.1 - з моменту підписання сторонами (06.03.14.), але не раніше надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика, і діє до 05.03.15., та/або у будь-якому випадку не більше строку виконання позичальником основного зобов'язання (погашення суми кредитної заборгованості у повному обсязі) за кредитним договором, зазначеним у переліку кредитів.

Відповідно постанови Правління Національного банку України № 518 від 21.08.14. "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.14. прийнято рішення № 72 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Терра Банк", згідно з яким з 22.08.14. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Терра Банк". Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці з 22.08.14. по 22.11.14.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Під час перевірки договору №6-ТБ/002 від 06.03.13 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Терра Банк" встановлено, що вказаний договір є нікчемним відповідно до п.п. 7,8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим виник спір у даній справі оскільки договір №6-ТБ/002 від 06.03.13, на думку позивача є таким, що не породжує будь-яких правових наслідків в силу приписів ст. 216 ЦК України.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст.6 Закону України "Про страхування" визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Пункт 18 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачає, що видами добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інші заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимог, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку доводам позивача (п. 2.13 вказаної Постанови).

Приписами п.п. 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Так, актом № 3 від 23.09.14. про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), укладених ПАТ "Терра Банк" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які відповідають критеріям, передбаченим ч. 3 ст. 38 ЗУ "Про гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Договір № 6-ТБ/002 від 06.03.13. підпадає під критерії, визначені п. п. 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач посилається на вимоги ст. 52 ЗУ "Про банки і банківську діяльність", відповідної до якої, угоди, що здійснюються з пов'язаними з банком особами (далі - пов'язані особи), не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, укладені з іншими особами. Угоди укладені банком із пов'язаними особами на умовах, сприятливіших за звичайні, визнаються судом недійсними з моменту їх укладення.

При цьому, відповідно до ст. 52 Закону Українм "Про банки і банківську діяльність" більш сприятливими умовами визначаються, зокрема, оплата товарів та послуг пов'язаної особи за цінами вищими, ніж звичайні або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані.

Позивач посилається на договори страхування з СТзДВ "Гарантія" та ТОВ "СТ "Авеста страхування", однак, як вірно зазначає місцевий господарський суд, за умовами договору страхування з СТзДВ "Гарантія", страховий тариф є вищим, ніж у відповідача та наявні умови пропорційної відповідальності страховика до отриманого страхового платежу, що зменшує розмір страхової виплати. За умовами договору страхування з ТОВ "СТ "Авеста Страхування" - розмір страхового платежу є меншим, ніж у відповідача, однак, умовами договору передбачена франшиза від страхової суми.

Не можуть бути покладені в основу рішення доводи позивача про те, що придбання у відповідача послуги зі страхування за обставин та умов, коли подібна послуга не була б придбана в інших страховиків за необхідності проведення реального страхування кредитних ризиків та про те, що як свідчать договори добровільного страхування кредиту, укладені між позивачем та іншими акредитованими позивачем страховими компаніями, а також розроблені компаніями правила добровільного страхування, на момент укладення договору позивач мав можливість застрахувати свої майнові ризики, пов'язані з неповерненням виданого позичальнику кредиту та/або несплатою процентів за його користування на умовах значно ширшого переліку обставин, що призводили до настання страхового випадку, сплативши при цьому аналогічну або меншу суму страхових платежів (винагороди).

Доводи позивача про те, що оскільки відповідач включений до переліку інсайдерів позивача, то всі операції, що проводились з відповідачем підпадали під обмеження, встановлені ст. 52 Законом України "Про банки і банківську діяльність", а саме, що угоди, що здійснюються з пов'язаними з банком особами не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, укладені з іншими особами, судова колегія зазначає про наступне.

Положеннями ч. 3 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що більш сприятливими умовами визначаються: прийняття меншого забезпечення виконання зобов'язань, ніж вимагається від інших клієнтів; придбання у пов'язаної особи майна низької якості чи за завищеною ціною; здійснення інвестиції в цінні папери пов'язаної особи, яку банк не здійснив би в інше підприємство; оплата товарів та послуг пов'язаної особи за цінами вищими, ніж звичайні або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані.

Позивачем не доведено, що оспорюваним договором передбачено більш сприятливі умови, ніж угодами, укладеними з іншими особами.

Відповідно до розділу III Методики визначення ціни страхового тарифу, затвердженої Нацкомфінпослуг 28.11.2013р. за № 4370, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 грудня 2013 р. за № 2091/24623, при укладенні договорів за видами добровільного страхування, страховики застосовують страховий тариф, обчислений актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків. Розмір страхових тарифів є складовою частиною правил страхування, розроблених для кожного виду страхування окремо та зареєстрованих у Нацкомфінпослуг.

Страховий тариф по оспорюваному договору страхування, узгоджено сторонами (Страховиком та Страхувальником) та відповідає Правилам страхування та вимогам даної Методики.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір укладено на підставі затверджених Нацкомфінпослуг Правил добровільного страхування фінансових ризиків та відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому правові підстави вважати договір № 6-ТБ/002 від 06.03.13. нікчемним з підстав заявлених позивачем відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору нікчемним і настанням відповідних наслідків, а тому вірним є висновок місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про застосування до укладеного між позивачем і відповідачем договору № 6-ТБ/002 від 06.03.13. наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача 2 145 644,45 грн. є такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ТЕРРА БАНК" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. у справі №910/20517/14 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20517/14.

Повний текст постанови складено та підписано 10.03.2015р.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло