ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа № 917/1801/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М. , суддя Тихий П.В.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

позивача - Пронюк В.Я., за довіреністю № 14-182 від 15 липня 2014 року;

відповідача - Колода Л.В., за довіреністю № 1404 від 22 вересня 2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 388П/1-28) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20 листопада 2014 року у справі № 917/1801/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ;

до Комунального підприємства "Теплоенерго", м. Кременчук Полтавської області;

про стягнення 977828,49 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до КП "Теплоенерго" про стягнення з відповідача 977828,49 грн. по договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13/3199-БО-24, в т.ч.: 692320,98 грн. основного боргу, 162281,71 грн. пені, 33753,73 грн. 3% річних та 89472,07 грн. інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.11.2014 р. у справі № 917/1801/14 (суддя Кльопов І.Г.) позов задоволено частково. За клопотанням відповідача зменшено розмір пені на 20%. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 692320,98 грн., пеню в сумі 129825,37 грн., 3% річних в сумі 33753,73 грн., інфляційні втрати в сумі 89472,07 грн. та 19556,57 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування істотних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 32456,34 грн. пені, та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на неправомірність зменшення пені на 20%, оскільки сторони в договорі купівлі-продажу природного газу визначили розмір пені за неналежне виконання договірного зобов'язання. Зазначає, що відсутність у відповідача коштів та тяжкий фінансовий стан відповідача не можуть бути підставою для зменшення розміру пені. Вважає, що зменшення пені причиняє позивачу значні додаткові збитки, чим порушує його права та інтереси.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 р. у справі № 917/1801/14 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2015 р.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 р., у зв'язку з відпусткою судді Івакіної В.О., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М., суддя Тихий П.В.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 3005 від 24.02.2015 р.) та в судовому засіданні просив апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилається на те, що вартість спожитого природного газу в сумі 692320,98 грн. була погашена на підставі Договору про організацію взаєморозрахунків № 889/30 від 23.10.2014 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судових засіданнях представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між НАК "Нафтогаз України" (продавцем) та КП "Теплоенерго" (покупцем) укладений договір купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 (т. 1 а.с. 17-22).

Згідно п. 1.1 цього договору продавець зобов'язаний передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язаний прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. вказаного договору, газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

В розділі 2 договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 сторонами узгоджено обсяги природного газу, які продавець має передати покупцеві, та передбачено можливість змінювати ці обсяги в установленому порядку.

Зокрема, в п. 2.1. зазначеного договору сторони визначили, що з 01.01.2013р. по 31.12.2013 р. продавець передає покупцеві газ обсягом до 4370 тис. куб.м.

Відповідно до п. 3.3, 3.4 договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24, приймання-передача газу оформлюється актами приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно п. 5.2 договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24, ціна за 1000 куб.м. газу становить 4661,74 грн. з ПДВ.

В п. 5.5 договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 сторони визначили загальну вартість договору в сумі 20371803,80 грн. з ПДВ.

У відповідності до п. 11.1 договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24, договір набув чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, та діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 1 від 15.07. 2013 р. до договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 сторони змінили ціну за 1000 куб.м. газу, встановивши її у розмірі 4588,54 грн. з ПДВ та загальну вартість договору, встановивши, що вона складається з сум вартості місячних поставок газу (т. 1 а.с. 23).

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 позивач протягом січня-грудня 2013 р. поставив відповідачеві природний газ на загальну суму 11419649,66 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 30.09.2013 р. на суму 2535961,06 грн.; від 30.09.2013 р. на суму 2179259,03 грн.; від 30.09.2013 р. на суму 2164956,82 грн.; від 30.09.2013 р. на суму 1047151,77 грн.; від 30.09.2013 р. на суму 18299,08 грн.; від 31.10.2013 р. на суму 685210,67 грн.; від 30.11.2013 р. на суму 1067261,35 грн. та від 31.12.2013 р. на суму 1721549,88 грн. (а.с. 24-31). Зазначені акти підписані уповноваженими представниками покупця, продавця та газорозподільної організації та скріплені їх печатками.

Відповідно до п. 6.1. договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу в частині оплати за отриманий природний газ виконав частково, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 692320,98 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції відповідачем не була сплачена заборгованість в сумі 692320,98 грн.

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовну вимогу про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 692320,98 грн., тому підстави для скасування рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2014 р. у справі № 917/1801/14 в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 692320,98 грн. відсутні.

Крім того позивачем нараховано до стягнення з відповідача 162281,71 грн. пені, 33753,73 грн. 3% річних та 89472,07 грн. інфляційних нарахувань.

Статтею 530 Цивільного Кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 610 та п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-3199-БО-24 сторони встановили відповідальність покупця за невиконання умов договору щодо здійснення оплати за переданий газ у вигляді сплати продавцю пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи вищезазначене та перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, зважаючи на таке.

Можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, у випадку, коли розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, передбачена ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України. При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки суд має взяти до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; майнові та інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У відповідності до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру неустойки є правом суду та може бути застосоване на розсуд суду за наявності певних умов.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач - КП «Теплоенерго» є комунальним підприємством, яке використовує отриманий у позивача газ виключно для виробництва теплової енергії, що споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості. Компенсацію різниці між собівартістю теплової енергії та тарифами для населення та для бюджетних організацій відповідач від держави не отримує вчасно. Крім того, споживачі невчасно та не в повному обсязі проводять розрахунки за теплову енергію. Вищезазначені обставини призвели до незадовільного фінансового стану відповідача.

Враховуючи викладене та те, що неналежне виконання зобов'язання відповідачем спричинили обставини, які від нього не залежать, а також враховуючи, що сума штрафних санкцій є надмірно великою, висновок суду першої інстанції про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 20% та стягнення з відповідача пеню в сумі 129825,37 грн. відповідає вимогам ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що протягом 2013 року відповідачем було прострочено виконання грошових зобов'язань щодо оплати вартості спожитого газу, та перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 33753,73 грн. та інфляційних втрати в сумі 89472,07 грн.

Доданий до матеріалів справи договір про організацію взаєморозрахунків № 889/30 від 23.10.2014 р., укладений між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Департаментом житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, Департаментом фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням виконкому Кременчуцької міськради, Управлінням житлово-комунального господарства м. Кременчука, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством «Теплоенерго» (т. 1 а.с. 157-158) передбачає організацію проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30, зокрема, погашення заборгованості за спожитий природний газ та транспортування газу за 2013 рік по договору від 28.12.2012 р. № 13/3199-БО-24.

В п. 17 договору про організацію взаєморозрахунків № 889/30 від 23.10.2014 р., сторони визначили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

На виконання договору про організацію взаєморозрахунків № 889/30 від 23.10.2014 р. КП «Теплоенерго» перерахувало по платіжному дорученню № 6 від 27.10.2014 р. на рахунок НАК "Нафтогаз України" кошти в сумі 692320,98 грн. за газ та транспортування газу за 2013 рік згідно з договором від 28.12.2012 р. № 13/3199-БО-24 (т. 1 а.с. 168), але вказані кошти були зараховані на рахунок позивача тільки 27.11.2014 р., що підтверджується випискою Управління держказначейської служби України від 28.11.2014 р. (т. 2 а.с. 28).

Відповідно до вимог ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

На час розгляду справи судом першої інстанції переказ грошових коштів по платіжному дорученню № 6 від 27.10.2014 р. завершений не був, оскільки рішення Господарським судом Полтавської області прийнято 20.11.2014 р., а зарахування коштів на рахунок ПАТ «НАК "Нафтогаз України" відбулось 27.11.2014 р.

Відповідно до п. 16 договору про організацію взаєморозрахунків № 889/30 від 23.10.2014 р., договір є дійсним лише у разі проведення відповідного фінансування.

На час розгляду справи судом першої інстанції докази проведення фінансування були відсутні, тому місцевий господарський суд прийняв обґрунтоване рішення.

Враховуючи, що погашення заборгованості фактично відбулось після прийняття рішення судом першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що в частині стягнення основного боргу в сумі 692320,98 грн., 3% річних в сумі 33753,73 грн. та інфляційних втрати в сумі 89472,07 грн. рішення слід залишити без змін. Докази здійснення оплати основного боргу в сумі 692320,98 грн. необхідно врахувати на стадії виконання рішення.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 5 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що місцевий господарський суд, приймаючи рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2014 р. у справі № 917/1801/14, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20 листопада 2014 року у справі № 917/1801/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого Господарського Суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складений та підписаний 27.02.15 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Тихий П.В.