РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Справа № 11/163/2011/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Саврій В.А. ,

судді Демянчук Ю.Г.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача 1: не з'явився

відповідача 2: не з'явився

від органу прокуратури: Гіліс І.В. (посвідчення №027062 від 01.07.2014 року)

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Вінницької області на рішення господарського суду Вінницької області від 05.01.15 року у справі №11/163/2011/5003 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах - фонду Державного майна України

до Виконавчого комітету Вінницької міської ради (відповідач 1)

до Приватного Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Вінницятурист" (відповідач 2)

про визнання незаконними рішень, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора області звернувся до господарського суду Вінницької області в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради та Приватного Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Вінницятурист" про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1582 від 28.07.2005 року "Про оформлення права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля" по вул. Пушкіна, 4" та його скасування, визнання незаконним та скасування свідоцтва від 28.07.2005 року про право власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля", що знаходиться у м. Вінниця по вул. Пушкіна, 4, видане Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Вінницятурист", визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля", що знаходяться в м. Вінниці по вул. Пушкіна, 4.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням господарського суду Вінницької області від 20.04.2012 року у даній справі: відмовлено в задоволенні клопотання ПрАТ "Вінницятурист" про застосування строку позовної давності; відмовлено у задоволенні клопотання виконавчого комітету Вінницької міської ради про припинення провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому №1582 від 28.07.2005 року; в позові відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.06.2012 року апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області залишити без задоволення. Рішення господарського суду Вінницької області від 20.04.2012 року змінено, виключивши з резолютивної частини пункти 1, 2. В решті рішення залишено без змін /т.4, а.с. 69-79/.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.01.2013 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.06.2012 року та рішення господарського суду Вінницької області від 20.04.2012 року скасовано. Справу №11/163/2011/5003 передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області /т.4, а.с.145-148/.

В процесі розгляду справи заступником прокурора було подано заяву про зміну предмету позову, яка прийнята судом до розгляду. В даній заяві заступник прокурора просив суд: визнати незаконним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна, 4 за Вінницьким обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Вінницятурист" та скасувати його; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1582 від 28.07.2005 року "Про оформлення права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу по вул. Пушкіна, 4" та скасувати його; визнати за державою в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9, код 20055032) права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля", що знаходиться у м. Вінниця по вул. Пушкіна, 4, що складаються з приміщень: - літери "п/А" - готель -підвал - пр. № 1- № 29 - 516,3 кв. м.; - літери "п/А1"- цокольний поверх - пр. № 30 - № 41 - 113,2 кв.м.; - літери "п/А2" - підвал пр. № 42 - № 72 - 395,7 кв.м.; Всього по підвалах літери "п/А1", "п/А2"- 508,9 кв.м. Всього по підвалах "п/А", "п/А1", "п/А2" - 1025,2 кв.м - літери "А" - І поверх - пр. № 73-№ 164 -906,3 кв.м. II поверх - пр. № 171 - № 189 - 495,5 кв.м. - літери "А2" - II поверх - пр. - № 190 - № 214 - 614,0 кв.м. Всього по II поверху - 1179,5 кв.м. III поверх - пр. № 215 - № 240-489,8 кв.м. - літери "А2" - пр. № 241- № 253 - 144,7 кв.м. Всього по III поверху - 634,6 кв.м. IV поверх - пр. - №254-№278 - 491,6 кв.м. V поверх - пр. № 279 - № 304 - 496,2 кв.м. VI поверх пр. № 305 - № 333 - 492,6 кв.м. Всього по літері "А"-загальна площа - 5780,0 кв.м. - літери "Б" - котельня - І поверх - пр. № 1 - № 6 - 202,5 кв.м. - літери "В" - сарай - літери "Г" - сарай - літери "Д" - сарай - №1 - ворота - №2-№3 - огорожа - №4 - ворота -№5 - підпірна стіна - І -мостіння; поновити строк позовної давності /т.5, а.с.185-187/.

При новому розгляді справи господарським судом Вінницької області 25.09.2013 року прийнято рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю /т.6, а.с.13-21/.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року скасовано. Позов задоволено повністю /т.7, а.с.45-61/.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2014 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року в частині задоволення вимоги про визнання права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля", що знаходиться у м. Вінниця по вул. Пушкіна, 4, скасовано, а рішення господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року та рішення господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року в частині розгляду позовної вимоги про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна, 4" скасовано. Справу в цій частині спрямовано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області. В решті постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року щодо задоволення вимоги про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1582 від 28.07.2005 року "Про оформлення права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу по вул. Пушкіна, 4" залишено без змін.

Рішенням господарського суду Вінницької області (суддя Матвійчук В.В.) від 05 січня 2015 року у справі №11/163/2011/5003 в задоволенні позову заступника прокурора в частині визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради №1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул.Пушкіна, 4" відмовлено. Повернуто Фонду державного майна України (код ЄДРЮОФОП 00032945, вул.Кутузова, 18/9, м.Київ, 01113) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1147 (одна тисяча сто сорок сім) грн..

Вказане рішення обґрунтовано тим, що рішенням суду від 25.09.2013 року встановлено, що позивач про порушення свого права дізнався ще у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС). До зазначеного переліку включений туристичний готель "Поділля", розташований у м.Вінниця. Твердження ж прокурора про проведення ним перевірки у жовтні 2011 року, що є підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності спростовуються наявними в матеріалах справи доказами проведення аналогічних перевірок у 2000 та у 2007 роках.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, заступник прокурора Вінницької області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 05.01.2015 року у справі №11/163/2011/5003 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов заступника прокурора Вінницької області в частині визнання незаконним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1736 від 30.12.1999 року «Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул.Пушкіна, 4» задоволити /т.7, а.с. 204-208/. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що господарський суд Вінницької області безпідставно дійшов висновку про те, що початок обліку позовної давності слід обраховувати з часу складання Фондом державного майна України у 1996 році Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України, до якого включено туристичний готель «Поділля», розташований у м.Вінниці. Судом не враховано, що вказаний Перелік не містить будь-яких відомостей про прийняття уповноваженими органами влади рішень про відчуження державного майна, а його наявність не може свідчити про порушення інтересів держави. Навпаки, вказаний документ поряд з іншими доказами у справі підтверджує статус спірних будівель та споруд, які на час його складання після розпаду СРСР продовжували перебувати у власності держави в силу діючого законодавства. Не маючи достатніх підстав, суд пов'язав початок перебігу строку позовної давності з моментом, коли право державної власності ще не було порушено - з часом прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1736 від 30.12.1999 року «Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул.Пушкіна, 4». Про порушення своїх прав позивач дізнався саме під час перевірки, яка проводилась прокуратурою області у 2011 році, за наслідками якої встановлено факт оформлення спірного майна у власність третіх осіб. Також, суд мотивуючи своє рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Вінницької області в частині визнання незаконним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1736 від 30.12.1999 року, помилково у якості належних доказів проведення аналогічних перевірок у 2000 та 2007 роках прийняв до уваги копії запитів з органів прокуратури. Проте, вказані запити не можуть слугувати належним доказом проведення перевірок, оскільки наявними матеріалами справи не підтверджено факти проведення органами прокуратури Вінницької області перевірок з питань законності прийняття виконавчим комітетом Вінницької міської ради оспорюваного рішення №1736 від 30.12.1999 року «Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул.Пушкіна, 4» у вказаний період. Про вказане свідчить відсутність відповідних висновків або документів прокурорського реагування.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04 лютого 2015 року у справі №11/163/2011/5003 апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області прийнято до провадження та призначено дату судового засідання на 25 лютого 2015 року /т.7, а.с. 203/.

13 лютого 2015 року на адресу суду від представника виконавчого комітету Вінницької міської надійшов відзив /т.7, а.с.223-224/. Однак, листом №01-00-011-6400 від 24 лютого 2015 року відзив №б/н від 10.02.2015 року було відкликано Заступником міського голови /т.7, а.с.245/. В даному листі також зазначено, що Виконавчий комітет Вінницької міської ради як сторона у справі визнає апеляційну скаргу від 22.01.2015 року №05/2-37вих-15 Заступника прокурора Вінницької області в повному обсязі, вважає її обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Від позивача - Фонду державного майна України надійшли пояснення на апеляційну скаргу, відповідно до яких останній просить суд апеляційну скаргу Заступника прокурора Вінницької області на рішення господарського суду Вінницької області від 05.01.2015 року у справі №11/163/2011/5003 задоволити /т.7, а.с.230-232/. В обґрунтування своїх пояснень зазначає, складання Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конфедерації профспілок не може бути доказом того, що Фонд був обізнаний про порушення своїх прав ще у 1996 році, оскільки рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради №1736 «Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул.Пушкіна, 4» було прийнято 30 лютого 1999 року. Про незаконне перебування туристичного комплексу «Поділля», який розташований у м.Вінниця на вул.Пушкіна, 4, у власності Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Вінницятурист» прокуратурі стало відомо під час перевірки у жовтні місяці 2011 року. Крім цього, позивач зазначає, що Фонду державного майна України про незаконне перебування туристичного комплексу «Поділля» у власності Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Вінницятурист» стало відомо лише з позовної заяви прокуратури.

Від відповідача 2 - Приватного Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Вінницятурист» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін /т.7, а.с.234-239/. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що судом було обґрунтовано не взято до уваги доводи прокурора щодо поважності причин пропущення строку, оскільки, як вбачається із протоколу №37 засідання виконавчого комітету Вінницької міської ради, 30.12.1999 року на засіданні виконкому був присутній помічник прокурора міста Чайка О.Г., який наразі є заступником прокурора м.Вінниці. З огляду на зазначене, Прокуратурі міста Вінниці було відомо про прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради №1736 ще у 1999 році. В даній правовій ситуації строк позовної давності закінчився ще до 01.01.2004 року, а тому будь-які правила Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2004 року) про позовну давність, в тому числі норми пункту 4 частини 1 статті 268 цього Кодексу, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2015 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дужича С.П. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Демянчук Ю.Г. /т.7, а.с.244/.

Безпосередньо в судовому засіданні 25 лютого 2015 року прокурор повністю підтримала вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представники позивача та відповідачів в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином /т.7, а.с. 218, 219, 221/.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників позивача та відповідачів за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Крім того, відповідно до пункту 4 ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 04 лютого 2015 року явка представників сторін визначалась на їх розсуд.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та пояснень , перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

За змістом частини третьої статті 35 ГПК України не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, судами при попередньому розгляді справи встановлені обставини, які підтверджують належність спірного майна до державної власності, зокрема встановлено, що 30.12.1999 року відповідачем-1 прийнято рішення №1736 про оформлення права колективної власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна за № 4 Вінницького обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Вінницятурист" та реєстрацію його згідно з чинним законодавством.

17.04.2001 року Вінницькою міською Радою народних депутатів Вінницької області (на підставі рішення відповідача-1 від 27.01.2000 року № 36) відповідачу-2 видано державний акт на право постійного користування 0,5486 га землі в межах згідно з планом користування для іншої комерційної діяльності.

31.01.2002 року Комунальним підприємством ВОБТІ (на підставі свідоцтва про право власності від 30.12.1999 року) видано реєстраційне посвідчення, згідно якого туристичний комплекс в цілому, який розташований в м. Вінниці по вул. Пушкіна № 4 зареєстровано за відповідачем-2 на праві колективної власності.

18.07.2005 року відповідач-2 звернувся до відповідача-1 із заявою №133 про надання свідоцтва на право власності на туристичний комплекс "Поділля", який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пушкіна, 4, у зв'язку зі зміною форми власності.

Рішенням від 28.07.2005 року № 1582 відповідачем-1 оформлено право приватної власності відповідача-2 на будівлі та споруди туристичного комплексу по вул. Пушкіна, 4.

28.07.2005 року відповідачем-1 також видане свідоцтво про право власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля", який розташований в м. Вінниці по вул. Пушкіна за № 4. Згідно виданого свідоцтва зазначений комплекс належить відповідачу-2 на праві приватної власності.

На підставі наведеного, Комунальним підприємством ВОБТІ 17.08.2005 року видано реєстраційне посвідчення, згідно якого нежитлові будівлі та споруди в цілому, які розташовані в м.Вінниці по вул. Пушкіна № 4, зареєстровані за відповідачем-2 на праві приватної власності.

Згідно статтей 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року, власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань). Статтею 7 визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

Цивільний кодекс Української РСР, дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.1992 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 року № 1452 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Закону України від 10.09.1991 року № 1540 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 року "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 року № 2268-ХП "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 року № 3943-ХП "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

З урахуванням постанови Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" від 14.02.1992 року функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України "Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України" від 07.07.1992 року - на Фонд державного майна України.

Водночас, судами встановлено, що доказів надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна шляхом його внесення до статутного капіталу АТ "Укрпрофтур" не надано, а тому згідно статті 128 Цивільного кодексу УРСР, статей 4, 33, 48, 55 Закону України "Про власність" (чинних на момент створення АТ "Укрпрофтур") відсутні підстави вважати таке майно правомірно набутим АТ "Укрпрофтур".

Згідно статті 1 Закону України "Про об'єднання громадян" від 16.08.1992 року об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

Особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" № 1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999 року.

Отже, до набуття чинності цим Законом діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України "Про об'єднання громадян".

Відповідно до статті 21 Закону України "Про об'єднання громадян" об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно статті 20 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року № 697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України "Про власність" передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до пункту 13 статті 97 та статті 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної Ради України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

За таких обставин, позивач уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, в тому числі й спірним майном, яке залишалося у державній власності.

Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" було створено 04.10.1991 року шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 року.

Засновниками Товариства виступили Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є ФПУ, та Фонд соціального страхування України. Відповідно до Статуту Федерації професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та Федерації незалежних профспілок України.

На час створення відповідача-2 Рада Федерації незалежних профспілок України всупереч змісту норм матеріального права, вказаних вище, передала до статутного фонду товариства основні фонди туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань і організації профспілок України, які продовжували перебувати у державній власності в силу Закону.

Відповідач-2 був створений у встановленому законодавством порядку згідно Установчого договору від 17.12.1998 року як суб'єкт приватного права.

При цьому, при створенні відповідача-2 засновником (акціонером) - ЗАТ "Укрпрофтур" в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно), яке, як встановлено судом, відповідачу-2 не належало, а продовжувало перебувати в державній власності в силу Закону.

Як вбачається з переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.09.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конференції профспілок (колишнього ВЦРПС), підписаного заступником голови Фонду Державного майна України, до вказаного переліку по Вінницькій області входив і туристичний комплекс "Поділля", що знаходиться у м. Вінниця.

Враховуючи викладене, майно, передане, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання.

З урахуванням наведених правових норм, туристичний комплекс "Поділля" в м.Вінниця, який перебував у віданні Федерації профспілок України, та в подальшому був переданий Акціонерному товариству "Укрпрофтур", є державною власністю і здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про порушення прав позивача на розпорядження в межах, наданих законом, майном, яке перебуває в державній власності, і відповідно незаконність оспорюваного рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради.

Так, згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених частиною 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного майна" принципів, визначеними у статті 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

В даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд Вінницької області дійшов правильного висновку про незаконність рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна, 4".

Стосовно поданої відповідачем-2 заяви про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалися або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу частин 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Водночас, у відповідності до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом

На момент виявлення наведених порушень та прийняття оспорюваного рішення був чинний Цивільний Кодекс УРСР (1963 року) відповідно до положень якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71).

В силу статті 74 Цивільного кодексу УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно з положеннями статті 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом статті 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

При зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (ФДМУ) прокурор клопотав про поновлення строку позовної давності. Разом з тим слід зауважити, що з часу звернення прокурора до суду, ФДМУ набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

У своїх поясненнях позивачем у суді першої інстанції зазначалося, що строк позовної давності не пропущено посилаючись на те, що про існування оспорюваного рішення йому стало відомо лише з заяви прокурора про зміну предмету позову 03.06.2013 року.

Водночас, рішенням суду від 25.09.2013 року встановлено, що позивач про порушення свого права дізнався ще у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС). До зазначеного переліку включений туристичний готель "Поділля", розташований у м. Вінниця.

Твердження ж прокурора про проведення ним перевірки у жовтні 2011 року, що є підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності спростовуються наявними в матеріалах справи доказами проведення аналогічних перевірок у 2000 та у 2007 роках.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спором в даній справі є спір про право власності, а вимога про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року є способом захисту порушеного права, і як зазначалось вище, про порушення даного права позивачу було відомо ще у 1996 році.

Крім того, доводи апелянта щодо поважності причин пропущення строку звернення до суду з підстав виявлення оспорюваного рішення у 2011 році під час відповідної перевірки правомірно не взяті місцевим господарським судом до уваги, оскільки з протоколу №37 засідання виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.12.1999 року вбачається, що на засіданні виконкому був присутній помічник прокурора міста Чайка О.Г. /т.7, а.с.225/.

З огляду на зазначене, Прокуратурі міста Вінниці було відомо про прийняття рішенням виконавчим комітетом Вінницької міської ради №1736 у 1999 році.

За таких обставин у судів відсутні правові підстави для задоволення вимоги про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна, 4".

Колегія суддів погоджується з розподілом судових витрат здійсненим місцевим господарським судом з огляду на наступне.

21.07.2014 року до місцевого суду надійшла заява Фонду державного майна України № 10-25-9192 від 16.07.2014 року про видачу наказу про повернення на рахунок Фонду суму судового збору стягнутого за рішенням суду від 25.09.2013 року. Заява мотивована тим, що рішенням суду від 25.09.2013 року відмовлено в задоволенні позову заступника прокурора та стягнуто з Фонду державного майна України в доход Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 71114,00 грн.. Відповідно до вказаного рішення суду, з Фонду примусово списано зазначений розмір судового збору. Разом з тим, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.06.2014 року рішення суду від 25.09.2013 року скасовано. Тому стягнутий розмір судового збору підлягає поверненню за правилами статті 122 ГПК України.

Відповідно до пункту 4.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

Прокурором в позовній заяві заявлено 2 вимоги немайнового характеру та 1 вимога майнового характеру.

Згідно із пунктом 2.10, пунктом 2.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2014 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру; якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Як вбачається із змісту пункту 2.1, пункту 2.2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

В силу статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" від 06.12.2012 року № 5515-VІ встановлено з 1 січня 2013 року мінімальну заробітну плату в розмірі 1147 грн.

Зважаючи на те, що місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги заступника прокурора про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року "Про оформлення права власності на туристичний комплекс по вул. Пушкіна, 4", судовий збір в цій частині правомірно стягнуто з позивача в доход Державного бюджету.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що рішенням господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року з позивача стягнуто в доход Державного бюджету судовий збір в загальному розмірі 71 114,00 грн. (68820,00 грн. - за вимогу майнового характеру, та 2294,00 грн. - за 2 вимоги немайнового характеру).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року скасовано. Позов задоволено повністю.

Постановою ж Вищого господарського суду України від 19.11.2014 року скасовано рішення господарського суду Вінницької області від 25.09.2013 року в частині вимог немайнового характеру (визнання недійсними рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року та № 1582 від 28.07.2005 року), а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 року в частині вимог майнового та немайнового характеру (визнання права власності на будівлі та споруди туристичного комплексу "Поділля" та визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1736 від 30.12.1999 року).

Як свідчать матеріали справи, зокрема копія меморіального ордера №2 (#28540712) від 28.02.2014 року та довідка Фонду державного майна України № 176 від 15.07.2014 року на виконання рішення господарського суду Вінницької області від 25.11.2013 року № 11/163/2011/5003 Державною казначейською службою України 28.02.2014 року проведено примусове списання коштів в сумі 71 114,00 грн..

З урахуванням наведеного позивачу правомірно підлягає поверненню судовий збір в розмірі 1147,00 грн..

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 05.01.15 року у справі №11/163/2011/5003 залишити без змін, апеляційну скаргу Заступника прокурора Вінницької області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 11/163/2011/5003 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Демянчук Ю.Г.