ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 р. Справа № 914/2854/14

За позовом: Львівського обласного центру зайнятості, м.Львів

до відповідача: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів

за участю третьої особи -1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Львівська міська рада, м. Львів

третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Шлюбик Олена Іванівна, м. Львів

про визнання права власності.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Куць М.Я.

Представники:

Від позивача: Ряшко Л.Р. - представник за довіреністю № 21 від 26.12.2014р.;

Поврозник Л.О. - представник за довіреністю № 7 від 15.12.2014р.;

Від відповідача: Мікуш З.В. - представник за довіреністю №35-вих-32 від 13.01.2015р.;

Від третьої особи-1: Крикавська І.В. - представник за довіреністю №17-вих-5 від 15.01.2015р.

Від третьої особи-2: Малиняк В.А. - представник за довіреністю №2302-вих-157 від 21.01.2015р.

Від третьої особи-3: не з`явився.

На розгляд господарського суду Львівської області Львівським обласним центром зайнятості подано позов до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.12.2014р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 29.12.2014р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 29.12.2014р. розгляд справи відкладено на 15.01.2015р. та залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівську міську раду та Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Ухвалою суду від 15.01.2015р. розгляд справи відкладено на 26.01.2015р., а 26.01.2015р. на 09.02.2015р.

09.02.2015р. ухвалою продовжено строк розгляду справи, відкладено розгляд справи на 16.02.2015р. та залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Шлюбик Олену Іванівну.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 16.02.2015р. розгляд справи відкладено на 25.02.2015р.

В судовому засіданні 25.02.2015р. представники позивача позовні вимоги підтримали, надали усно пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 25.02.2015р. представник відповідача проти позову заперечив, надала усно пояснення по суті спору. Надав лист від 19.02.2015р. № 69 відділу приватизації житла Франківського району з додатками. Крім цього, подав лист звернення від 10.02.2015р. № 35-вих-348 до ОКП ЛМР «БТІ та ЕО», лист відповідь Львівського ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 24.02.215р. № 530 та витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні 25.02.2015р. проти позову заперечив, надав усно пояснення по суті спору.

Представник третьої особи-2 в судовому засіданні 25.02.2015р. проти позову заперечив, підтримав подані доповнення до позовної заяви (вх.№8076/14 від 25.02.2015р.), надав усно пояснення по суті спору.

В судове засідання 25.02.2015р. третя особа-3 явку повноважного представника не забезпечила.

Відповідно до ст. 69 ГПК України суд обмежений строками розгляду справи.

У судовому засіданні 25.02.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Судом встановлено.

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 06.01.05р. №12 оформлено право власності територіальної громади на будівлю Б-1 (гаражі) на вул.. Городоцькій, 163 площею 48,2 кв.м.

На підставі цього розпорядження видано свідоцтво на право власності від 06 січня 2005 року, дублікат якого виданий 05.11.2008 року та зареєстрований ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за територіальною громадою м. Львова за реєстраційним № 12493678, що підтверджується витягом №21159999 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 05.12.2008р.

Договором №2228 купівлі - продажу нежитлових приміщень способом викупу від 05.02.2009 року частина спірного майна, а саме 51/100 частина будівлі гаражу площею 24,6 кв.м від загальної площі 48,2 кв.м., відчужено фізичній особі - гр. Шлюбик Олені Іванівні.

Позивач просить скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 06.01.05р. №12, визнати недійсним свідоцтво від 06.01.2005 року про право власності та зобов»язати Франкувську районну адміністрацію Львівської міської ради оформити у встановленому порядку право власності Львівського обласного центру зайнятості на гаражі, що знаходяться за адресою м.Львів, вул.. Городоцька, 163.

На підтвердження своєї правової позиції, позивач надає довідку Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 06.04.04р. №2/1405, виданої ЛКП «Навколо базару», що станом на 06.04.2004 року гаражі по вул.. Городоцькій, 163 на праві власності не зареєстровані; інвентарну картку обліку основних засобів в бюджетних установах; інвентарну карточку №205 обліку основних засобів.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до норм чинного законодавства, а саме ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

На думку суду, коли позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подає особа, яка не є власником, але бажає ним стати, то має місце пред'явлення позовів не про визнання права власності, а позов про набуття права власності, які, відповідно до статті 392 ЦК України, задоволені бути не можуть.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності, зокрема, належать:

- набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об'єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК);

- набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т. ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК);

- визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК). Одним із похідних способів набуття права власності є, зокрема, правочин.

Згідно із ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на навостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Позивачем не надано доказів того, що саме ним розпочато, здійснювалося та завершувалося будівництво спірного майна, відповідних дозвільних документів, документів про надання земельної ділянки для зазначеної мети, про її належність на праві власності чи користування, прийняття об»єкта в експлуатацію.

Також не аргументовані доводи позивача про порушення відповідачем «порядку взяття безхазяйного майна на облік», оскільки підставою прийняття розпорядження Франківською районною адміністрацією від 06.01.05р. №12 було: лист управління комунального майна Львівської міської ради від 18 листопада 2004 року №12-7135; клопотання соціального притулку «Турбота» Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та рішення Львівського міськвиконкому від 2 липня 1999 року №351 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг». У будь-якому випадку, посилання позивача у позовній заяві та доповненні до позовної заяви (вх. №6457/15 від 16.02.2015 року) на статус спірного майна як «безхазяйного майна», свідчить про факт відсутності у позивача правового положення суб'єкта - «власника майна». Безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої не відомий (ст. 335 ЦК України). При цьому позивач намагається довести, що спірне майно належить йому, оскільки перебуває на балансі організації, а тому, на його думку, є підставно зареєструвати право власності за ним.

Також суд наголошує, що, незважаючи на оформлення права власності на спірне майно за відповідачем, позивачу у відповідь на його лист від 01.07.2009 року №16-2149/0-09 відділом приватизації житла Франківського району від 07.09.2009р. №559 наголошувалося на подання, крім довідки перебування гаражів на балансі, зокрема, документа про будівництво та прийняття в експлуатацію гаражів. Доказів подання зазначених документів органу приватизації позивачем суду не надано. При цьому з наданої переписки між сторонами слідує, що фактично до 2014 року позивач не звертався до органу приватизації.

Також суд звертає увагу на те, що частина спірного майна за договором №2228 купівлі - продажу нежитлових приміщень способом викупу від 05.02.2009 року, а саме 51/100 частина будівлі гаражу площею 24,6 кв.м від загальної площі 48,2 кв.м., відчужено фізичній особі - гр. Шлюбик Олені Іванівні.

Отже позивачем не надано суду належних та допустимих доказів належності йому на праві власності спірного майна, доказів створення, виготовлення, здійснення ним будівництва спірного майна (новостворене майно), виділення для цієї мети у порядку, встановленому чинним законодавством, земельної ділянки. Суд критично оцінює посилання позивача тільки на ту обставину як факт, з яким пов'язується виникнення права власності, що спірне майно перебуває на обліку основних засобів бюджетних установ. Факт перебування майна на обліку основних засобів не є доказом і не засвідчує право власності на не це майно, а є формою бухгалтерського обліку.

За таких обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Щодо застосування позовної давності, заявленої відповідачем суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Із частини 1 статті 258 ЦК України вбачається, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту всього наведеного вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору (постанова Вищого господарського суду України від 29.10.2014 року у справі №914/2854/14; постанова Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року. Відповідно до п.4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №17 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках, коли позивач звільнений від сплати судового збору якщо позов залишено без задоволення - судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 27, 33, 34, 35, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.03.2015 р.

Суддя Коссак С.М.