ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 рокуСправа № 912/448/15-г
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Тимошевської В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/448/15-г

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонокомплектсервіс", м. Знам'янка, Кіровоградська область

до відповідача: приватного підприємства "Алмет", м. Кіровоград

про стягнення 84 251,28 грн.

Представники сторін:

від позивача - Гребенюк Ю.В., директор;

від відповідача - участі не брали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагонокомплектсервіс" звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення з приватного підприємства "Алмет" 72 417,84 грн. суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 22 405,50 грн. пені, 920,78 грн. 3% річних від простроченої суми, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування підстав позову позивач послався на невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу № 11-06 від 11.06.2014 по оплаті у встановлений строк поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 05.02.2015 порушено провадження у справі № 912/448/15-г за даним позовом.

Позивач заявою № 117 від 20.02.2015 зменшив розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача 74 418,89 грн. суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 8 826,73 грн. пені, 1 005,66 грн. 3% річних від простроченої суми, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору (а.с. 22).

Відповідно до частини четвертої ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки згідно з частиною третьою ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач, то у разі прийняття судом зміни кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір (п. 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи наведене, господарський суд приймає заяву позивача № 117 від 20.02.2015 про зменшення розміру позовних вимог та розглядає справу з урахуванням нової ціни позову, вказаної у даній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні позовні 26.02.2015 позовні вимоги, з урахуванням їх зменшення, підтримав в повному обсязі.

Відповідач відзиву на позов та інших витребуваних документів до суду не подав.

В судове засідання 24.02.2015 представник відповідача не з'явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення засідання суду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 20).

Враховуючи наведене, граничні строки вирішення спору та відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, господарський суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача та за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані докази, що наведені в обґрунтування підстав позову, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.06.2014 між ПП "Алмет" (Покупець) та ТОВ "Вагонокомплектсервіс" (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 11-06 (надалі - Договір), за умовами якого Продавець продає, а Покупець купує лом чорних металів (надалі - товар) (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору вартість товару становить 2 300,00 грн. за одну тонну.

Оплата за фактично поставлений товар проводиться Покупцем по факту (п. 4.1. Договору).

Відповідно до п. 4.3. Договору зобов'язання Покупця вважаються виконаними після надходження на розрахунковий рахунок Продавця грошових коштів, які покривають вартість фактично поставленого товару, а також після оплати штрафних санкцій у разі їх пред'явлення.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому. Строк дії даного договору може бути продовжений за згодою сторін (п. 6.1. Договору).

Договір купівлі-продажу № 11-06 від 11.06.2014 підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем здійснено поставку товару відповідачеві на загальну суму 88 550,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 99 від 05.08.2014, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 12). Зазначена накладна містить підписи керівників позивача та відповідача, скріплена печатками.

Позивачем виставлено відповідачеві рахунок № 97 від 05.08.2014 на оплату поставленого товару на суму 88 550,00 грн. ( а.с. 26).

Однак, як повідомляє позивач, відповідач за отриманий Товар розрахувався не в повному обсязі. Так, за повідомленням позивача, відповідачем 07.08.2014 здійснено оплату вартості отриманого товару в сумі 20 000,00 грн. та 16.12.2014 в сумі 4 000,00 грн., на підтвердження чого надано банківські виписки по рахунку (а.с. 13-14).

Отже, заборгованість відповідача на час подання позову становила 64 550,00 грн. (88 550,00 грн. (вартість Товару) - 24 000,00 грн. (оплата)).

Наявність вказаної заборгованості відповідачем не заперечено, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, підписаним сторонами та скріпленим печатками підприємств (а.с. 24).

В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по оплаті товару, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Розглядаючи позовні вимоги господарський суд враховує положення статті 67 Господарського кодексу України, відповідно до якої відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 265 Господарського кодексу України передбачає, що матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що оплата за фактично поставлений товар проводиться Покупцем по факту.

Виходячи з викладеного, оскільки позивач поставив товар, а відповідач отримав товар згідно видаткової накладної від 05.08.2014, то у відповідача вини обов'язок щодо його оплати не пізніше 06.08.2014.

Відповідної правової позиції щодо визначення строку оплати за товар притримується Верховний Суд України у постанові від 30 вересня 2014 року № 3-121гс14.

За вимогами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, позивач свої обов`язки за договором виконав належним чином, здійснивши поставку товару, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати товару не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 64 550,00 грн.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності. За приписом ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідачем докази погашення заборгованості за отриманий товар господарському суду не надані.

З огляду на викладене, враховуючи фактичне отримання відповідачем поставленого товару, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Вагонокомплектсервіс" в частині стягнення основного боргу в розмірі 64 550,00 грн. є обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару у встановлені строки не виконав, позивачем заявлено до стягнення з приватного підприємства "Алмет" 8 826,73 грн. пені, 9 868,89 грн. інфляційних та 1 005,66 грн. 3% річних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідком прострочення боржником виконання грошового зобов'язання є право кредитора вимагати від боржника сплату втрат внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення та річних від простроченої суми. Сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, приписи ст. 625 Цивільного кодексу України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Таким чином, порушення відповідачем зобов'язання з оплати вартості отриманого товару в установлений договором строк є підставою для застосування до останнього штрафної санкції у вигляді пені.

Визначення пені наведено у частині третій ст. 549 Цивільного кодексу України, згідно якого пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правочин щодо забезпечення зобов'язання, у т.ч. неустойкою, вчиняється в письмовій формі (ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України).

Сторонами в пункті 5.1. договору №11-06 від 11.06.2014 передбачено, що в разі порушення термінів оплати товару Продавець має право стягнути з Покупця штрафні санкції в розмірі 0,2% від вартості несплаченого товару за кожний день прострочки.

Враховуючи визначення пені, що наведено у частині третій ст. 549 Цивільного кодексу України та з огляду на те, що пунктом 5.1. Договору передбачено нарахування штрафних санкцій у відсотках за кожен день прострочення виконання, господарський суд дійшов висновку, що передбачена в пункті 5.1. Договору штрафна санкція фактично є пенею.

За вимогами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1); розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 2).

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки НБУ.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Вагонокомплектсервіс" враховано вказані вище положення Закону, у зв'язку з чим 23.02.2015 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, де позивач розраховує пеню в межах подвійної облікової ставки НБУ.

З огляду на вимоги частини першої ст. 4-7 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. Як зазначено в пункті 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних, господарський суд зазначає, що позивачем в даному випадку неправильно визначено період прострочення для нарахування відповідних сум.

Так, позивачем при розрахунку пені та 3% річних безпідставно включено в період нарахування - 16.12.2014, оскільки така дата є днем фактичного виконання грошового зобов'язання.

На підставі викладеного, є правильним наступний розрахунок пені і 3% річних в межах періоду розрахунку позивача:

за період прострочення з 07.08.2014 по 15.12.2014 включно на суму боргу 68 550,00 грн., що становить: пеня - 6 336,65 грн., річні - 738,09 грн.;

за період прострочення з 16.12.2014 по 27.01.2015 включно на суму боргу 64 550,00 грн., що становить: пеня - 2 129,27 грн., річні - 228,14 грн.

Крім того, позивачем неправильно визначено початок періоду нарахування штрафних санкцій. Початком періоду нарахування пені та 3% річних є 07.08.2015, оскільки відповідач зобов'язаний оплатити товар не пізніше 06.08.2014, про що зазначено вище, а отже прострочення з оплати має місце з 07.08.2014.

Враховуючи викладене, господарський суд не бере до уваги нарахування пені та 3% річних, здійснених за 06.08.2014.

Таким чином, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 8 465,92 грн., сума 3% річних, яка підлягає стягненню, становить 966,23 грн. Підстави для стягнення пені та 3% річних в іншій частині відсутні.

Розрахунок інфляційних втрат за вказаний період, що становить 9 868,89 грн., є правильним.

Таким чином, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонокомплектсервіс" до приватного підприємства "Алмет" підлягають частковому задоволенню в сумі 74 418,89 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 8 465,92 грн. пені та 966,23 грн. 3% річних. У задоволені позовних вимог в іншій частині господарський суд відмовляє.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1 827,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 87, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства "Алмет" (25005, м. Кіровоград, вул. Добровольського, 2-Ж, ідентифікаційний код 31975114) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонокомплектсервіс" (27400, Кіровоградська область, м. Знам'янка, вул. Дмитрівська, 84-Б, ідентифікаційний код 38380381) 74 418,89 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 8 465,92 грн. пені та 966,23 грн. 3% річних, а також 1 827,00 грн. судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.03.2015.

Суддя В.В.Тимошевська