ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р.Справа № 922/5944/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора Харківської області м. Харків в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Харківській області, м. Харків
до відповідача 1: Барвінківської районної державної адміністрації, м. Барвінкове, відповідача 2: Фермерського господарства "Агро-Шанс", м. Барвінкове
про визнання незаконним та скасування розпорядження
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

Прокурор: Хряк О.О. (посвідчення № 028256 від 15.08.2014 року).

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Харківської області м. Харків в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Харківській області (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до Барвінківської районної державна адміністрація (далі - відповідач 1) та Фермерського господарства "Агро-Шанс" (далі - відповідач 2) про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Барвінківської районної державної адміністрації:

- від 26.12.2011 року № 407 "Про надання дозволу фермерському господарству "Агро-Шанс" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для розширення фермерського господарства із земель запасу та інших земель не наданих у власність чи користування, сільськогосподарського призначення, загальною площею 21,8 га за межами населених пунктів на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району для ведення фермерського господарства;

- від 27.12.2012 року № 632 "Про затвердження проекту землеустрою проекту землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок".

У межах строків, визначених положеннями ст. 69 ГПК України, розгляд справи відкладався на підставі ст. 77 ГПК України, зокрема, ухвалою від 13.01.2015 року -на 03.02.2015 року, ухвалою від 03.02.2015 року - на 17.02.2015 року, ухвалою від 17.02.2015 року - на 04.03.2015 року.

03.03.2015 року через канцелярію суду (електронною поштою за вх. № 260) надійшов лист представника позивача, в якому останній підтримує письмовий відзив (№ 37 від 30.01.2015 року) та просить суд розглянути справу без участі представника позивача.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач 1 у судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду 04.03.2015 надав клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке судом долучено до матеріалів справи.

Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причину неявки у судове засідання не повідомив.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.03.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно та повно вивчивши надані учасниками судового процесу докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, суд встановив наступне.

26.12.2011 року Головою Барівінківської районної державної адміністрації Харківської області видано розпорядження №407, яким надано дозвіл фермерському господарству «Агро-Шанс» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для розширення фермерського господарства із земель запасу та інших земель не наданих у власність чи користування, сільськогосподарського призначення, загальною площею 21,8га, за межами населених пунктів на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району для ведення фермерського господарства(а.с. 18).

27.12.2012 року Головою Барівінківської районної державної адміністрації Харківської області видано розпорядження №632, яким затверджено "Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок фермерському господарству "Агро-Шанс" для розширення фермерського господарства із земель запасу не наданих у власність чи користування, сільськогосподарського призначення, загальною площею 21,2978га, за межами населених пунктів на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району для ведення фермерського господарства. Передано в оренду земельні ділянки загальною площею 21,2978 га ріллі, в тому числі контури № 1196-11,3204га, №1198-9,9774 га терміном на 49 років. Встановлено орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок(а.с 17).

На думку прокурора та позивача, вищевказані акти органу виконавчої влади прийняті з порушенням вимог земельного законодавства та свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів в т.ч. можуть бути визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст.16 ЦК України).

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються в т.ч. шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом (ст.20 ГК України).

З урахуванням наведеного та у відповідності до положень ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд приходить до висновку про те, що умовою визнання обґрунтованими позовних вимог прокурора є доведення ним факту невідповідності спірних розпоряджень Барвінківської РДА та договорів оренди землі законодавству та факту ущемлення цими актами прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Проте цей тягар доведення прокурором та позивачем в повному обсязі не витриманий. Прокурором та позивачем не доведений факт суперечності розпорядження № 407 від 26.12.2011 року чинному законодавству, а також факт ущемлення цим актом прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, згідно ст. 13 Конституції України, ст. 373 Цивільного кодексу України, ст. 1 Земельного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 14 Конституції України).

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (ст. 84 ЗК України).

Згідно п.7 ч.1 ст.13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля відноситься до відома місцевих державних адміністрацій. Згідно п.2 ч.1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент винесення відповідачем-1 спірних розпоряджень та укладення відповідачами спірних договорів оренди землі) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п. "в" ч.1 ст.12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. У разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати аукціону (ч.1, ч.2 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

Як зазначає прокурор, в силу ч. 4 ст. 22 ЗК України та Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого наказом Держаного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 року № 449, зі змінами, внесеними наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 01.03.2013 року № 80, органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення на території Харківської області на даний час є Головне управління Держземагентства у Харківській області.

Проте, судом встановлено, що згідно п. 4 ст. 10 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття розпорядження від 26.12.2011 року № 407), до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району належить організація землеустрою та затвердження землевпорядних проектів.

Таким чином, Барвінківська районна державна адміністрація, приймаючи розпорядження № 407 від 26.12.2011 року про розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для розширення фермерського господарства «Агро-Шанс", діяла у відповідності до норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

В свою чергу, повноваження позивача щодо передачі земельних ділянок у власність або користування визначені ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, які набули чинності у 2012 році, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Отже, з наведеного випливає, що спірне розпорядження №407 від 26.12.2011 року не порушує прав позивачата вимоги земельного законодавства, оскільки воно було прийняте відповідачем - 1 у межах повноважень та діючого законодавства, яке діяло на час його винесення. Тобто до моменту набрання чинності норм, якими було наділено позивача повноваженнями щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність або користування.

Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування розпорядження №407 від 26.12.2011 року.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Барвінківської райдержадміністрації від 27.12.2012 року № 632, затверджено "Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок фермерському господарству "Агро-Шанс" для розширення фермерського господарства із земель запасу не наданих у власність чи користування, сільськогосподарського призначення, загальною площею 21,2978га, за межами населених пунктів на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району для ведення фермерського господарства, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч.1). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч.2).

Згідно частини другої зазначеної статті 134 наведеного Кодексу, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

За приписами статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності (ч.3).

Статтею 8 цього Закону визначено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

З приписів наведених норм вбачається, що без конкурентних засад (земельних торгів) земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам.

При цьому, Цивільний кодекс України розмежовує людину як учасника цивільних відносин (статті 24-26 Цивільного кодексу України), і юридичну особу, також як учасника таких відносин.

В даному випадку, приймаючи розпорядження про затвердження "Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок фермерському господарству "Агро-Шанс", відповідачем 1 було порушено порядок передання земельних ділянок в оренду фермерським господарствам, а саме передано в оренду земельну ділянку фермерському господарству «Агро-Шанс» без проведення аукціону, всупереч положенням статті 124 Земельного кодексу України, з урахуванням частини другої статті 134 цього Кодексу, та з урахуванням наведених положень статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство".

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п. 2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги прокурора щодо визнання незаконним та скасування розпорядження голови Барвінківської райдержадміністрації від 27.12.2012 року № 632 обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо наданої заступником прокурора Харківської області 02.02.2014 року заяви про забезпечення позову, суд вважає за необхідне залишити її без розгляду з огляду на наступне.

Статтею 65 Господарського процесуального України встановлено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках відповідні дії по підготовці справи до розгляду, зокрема, вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи суд має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, що стосуються предмету спору.

Пунктом 1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 " Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" передбачено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК ( 1798-12 ), обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006р. № 01-8/2776, суд, при вирішенні питання про забезпечення позову має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду 03.02.2015 року та від 17.02.2015 року було зобов'язано прокурора та позивача надати докази в обґрунтування клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, а саме те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Позивач у своїх поясненнях від 17.02.2015 року заяву рокурора не підтримує, та зазначає, що про які саме дії зазначає прокурор, оскількі у кожного з перелічиних у заяві органів державної влади наявне власне, визначене законодавством коло повноважень.

В даному разі прокурор жодного разу у судове засідання не надав доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, до господарського суду не надав. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову є необгрунтованим. Витребуваних господарським судом матеріали, необхідні для вирішення відповідного клопотання прокурором не надано, а тому суд вважає за необхідне залишити його без розгляду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, суд вважає за необхідне судовий збір у даній справі покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача 1, суд вважає за необхідне витрати зі сплати судового збору в сумі 1218,00 грн. покласти на Барвінківську районну державну адміністрацію.

На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції, ст.ст. 15, 16, 373 Цивільного кодексу України, ст.ст.20 Господарського кодексу України, ст.1, 116, 134 Земельного кодексу України , керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 27, 32, 33, 43, 44-49, 75, 67, 82- 86 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Барвінківської райдержадміністрації від 27.12.2012 року № 632, яким затверджено фермерському господарству «Агро-Шанс» "Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок фермерському господарству "Агро-Шанс" для розширення фермерського господарства із земель запасу не наданих у власність чи користування, сільськогосподарського призначення, загальною площею 21,2978га, за межами населених пунктів на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району для ведення фермерського господарства.

Стягнути з Барвінківської районної державної адміністрації (64701, Харківська область, м. Барвінкове, вул. Леніна, 8, ) на користь державного бюджету України (одержувач - УДКС у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, номер рахунку 3003, код 37999654, банк одержувача - ГУДКУ у Харківській обл., МФО 851011) судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про визнання незаконним розпорядження №407 від 26.12.2011 року в задоволенні позову відмовити.

Клопотання заступника прокурора Харківської області 02.02.2014 року про вжиття заходів забезпечення позову залишити без розгляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 10.03.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова