УХВАЛА

05.03.2015Справа № 30/300

За скаргою Публічного акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту"

на дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту"

До Комунального підприємства "Київпастранс"

Про стягнення 10 274 232,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача (скаржника): Киселевич Ю.А. представник за довіреністю № б/н від 12.02.15.;

Кондратенко М.О. представник за довіреністю № б/н від 01.12.14.

Від відповідача: не з'явився

Від ДВС: не з'явився

Обставини справи:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.10. у справі № 30/300 (яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.10. та постановою Вищого господарського суду України від 02.03.11.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту" задоволено повністю, стягнуто з Комунального підприємства "Київпастранс" на користь позивача 10 166 390,40 грн. - заборгованості, 25 500,00 грн. - державного мита та 236,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

27.12.10. на виконання вказаного рішення Господарського суду міста Києва та постанови Київського апеляційного господарського суду видано відповідний наказ № 30/300.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.12. у даній справі було затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем.

29.01.15. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга від Публічного акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту" на дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до якої скаржник просить суд:

- визнати дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення виконавчого документа - ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.12. по справі № 30/300 стягувачу неправомірними;

- визнати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 41200445 від 26.12.14. про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії з примусового виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 18.09.12. по справі № 30/300.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.15. розгляд зазначеної скарги призначено на 17.02.15.

17.02.15. представник відповідача через відділ діловодства суду подав письмові заперечення на скаргу, в якій просить суд відмовити в її задоволені.

Представник відповідача в судове засідання 17.02.15. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.15. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд скарги було відкладено на 05.03.15.

В судовому засіданні 05.03.15. скаржником підтримано подану ним скаргу в повному обсязі.

Представники відповідача та ДВС в судове засідання 17.02.15. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

При цьому, судом враховано, що за приписами ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши матеріали скарги та заслухавши пояснення представника скаржника, Господарський суд міста Києва, встановив:

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.03. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Право на таке оскарження може бути реалізовано з дотриманням вимог статей 17, 25, 26, 27, 32, 35, 38, 39 та ін. Закону України «Про виконавче провадження» та в порядку, визначеному статтею 82 цього Закону.

Отже, оскарженню підлягають дії (бездіяльність) державного виконавця оформлені відповідною постановою.

Закон України «Про виконавче провадження», який є спеціальною нормою не передбачає можливість оскарження всього виконавчого провадження по виконанню виконавчого документа.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.03., стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

У відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Вимоги скаржника обґрунтовані тим, що постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 41200445 від 26.12.14. про повернення виконавчого документа стягувачу винесена з порушенням норм чинного законодавства України, є необґрунтованою.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та законом України «Про виконавче провадження».

26.12.14. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову ВП № 21200445 про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.09.12. № 30/300 повернуто Публічному акціонерному товариству "Київський завод електротранспорту" на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що в ході виконання даного виконавчого документа майна та коштів, які належать боржнику і на які у відповідності до вимог чинного законодавства України можливо звернути стягнення - не виявлено.

Крім того, державний виконавець у вказаній постанові послався на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.13. у справі № 826/11171/13-а, Постанову КМУ від 03.08.11. № 845.

Проте, суд не погоджується з таким висновком державного виконавця та відзначає наступне.

Така підстава для повернення виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, стягувачеві, як відсутність у боржника майна та коштів, які належать боржнику і на які у відповідності до вимог чинного законодавства України можливо звернути стягнення, передбачена положеннями п. 2 частини 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а не пунктом 9 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону, як на те послався державний виконавець.

Відповідно до п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.12. № 512/5, повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону. При цьому в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов'язково роз'яснюється порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання (крім випадку повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону, якщо таке повернення надалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження). При цьому при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

При цьому, приписами п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Разом з тим, в постанові від 26.12.14. ВП № 21200445 про повернення виконавчого документа стягувачеві державний виконавець не навів жодної правової підстави, що обумовлює наявність встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, чи заборони на проведення інших виконавчих дій щодо боржника, та фактично незаконно відмовився від виконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання відповідно до приписів ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України.

При цьому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.13. у справі № 826/11171/13-а, на яку посилався державний виконавець в оскаржуваній постанові, стосується виконавчого провадження ВП № 7494072 та питання виключно накладення арешту на комунальне майно, яке перебуває в господарському віданні Комунального підприємства "Київпастранс" з підстав того, що державним виконавцем не було з'ясовано яке саме майно підлягає арешту.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.14. № К/800/55840/13 зазначену постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.13. у справі № 826/11171/13-а скасовано, а провадження у справі закрито.

Щодо посилання державного виконавця на Постанову КМУ від 03.08.11. № 845, суд відзначає наведене далі.

Постановою Кабінету Міністрів України № 267 від 15 квітня 2013 року, внесено зміни до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.11. (далі Порядок № 845).

Порядок № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (п. 1).

Пунктом 2 Порядку № 845 вказано, що в його розумінні боржниками є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства; а виконавчі документи - це оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (пункт 3 Порядку № 845).

Відповідно до пункту 7 Порядку №845, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Разом з тим, зазначеного органом державної виконавчої служби виконано не було.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Представником ВДВС не надано жодних доказів на спростування обставин викладених заявником у скарзі, своєї правової позиції щодо поданої скарги не висловлено.

Заперечення відповідача проти скарги про те, що не допускається примусове стягнення на комунальне майно за боргами комунального підприємства, яке володіє цим майном на праві господарського відання, нічим не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами, а ому не приймаються судом.

Таким чином, вимоги скаржника про визнати неправомірними дій відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення виконавчого документа - ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.12. по справі № 30/300 стягувачу та визнання незаконною постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 41200445 від 26.12.14. про повернення виконавчого документа стягувачу, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог скаржника про зобов'язання відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії з примусового виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 18.09.12. по справі 30/300, слід зауважити, що суд може зобов'язати орган Державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, перебування виконавчого документа на виконанні і передбачає собою вчинення заходів примусового виконання рішення. Крім того, скаржником не вказано, від вчинення яких саме виконавчих дій ухиляється державний виконавець. Таким чином, скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене в сукупності, та зважаючи та не, що відсутні підстави для повернення виконавчого документа (ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.12. № 30/300) стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», вимоги скаржника є правомірними, а скарга такою, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту" задовольнити частково.

2. Визнати неправомірними дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення стягувачу виконавчого документа - ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.12. по справі № 30/300;

3. Визнати незаконною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 41200445 від 26.12.14. про повернення виконавчого документа стягувачу.

4. В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Суддя Т.М. Ващенко