КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р. Справа№ 910/26316/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Довбишева Г.В. - дов. б/н від 30.10.2014р.

від відповідача: Миронюк Д.С. - дов. № 308 від 25.12.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. (повний текст підписано 26.12.2014р.)

у справі № 910/26316/14 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова

компанія «Всесвіт»

до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк»

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 18.02.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним кредитного договору № КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., укладеного між сторонами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26316/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» 27.01.2015р. передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 18.02.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.02.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.02.2015р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.02.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» (позивач, позивальник за договором) та Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» (відповідач, банк за договором) укладено кредитний договір № КЛ/14/8-34, відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію (далі - кредит або кредитна лінія) з загальним лімітом у сумі 140 000 000, 00 грн., а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, встановленого в пункті 1.3 цього договору, в розмірі 24% річних та сплатити інші платежі, передбачені цим договором.

Згідно п. 1.2. кредитного договору цільове використання (мета) кредиту: для поповнення оборотних коштів.

Підпунктами 1.3.1, 1.3.2. пункту 1.3. кредитного договору сторони погодили, що кредитна лінія відкривається з 25.02.2014р. по 23.10.2014р. (включно). Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в строки (терміни) по 23.10.2014р. (включно).

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору кредит забезпечується усім належним позичальнику майном та ліквідним майном, що буде передане в забезпечення зобов'язань за цим договором в строк до 28.02.2014р. (включно).

Згідно підпункту 4.2.1. пункту 4.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний використовувати кредит за цільовим призначенням і у встановлені пунктом 1.3. цього договору строки повернути отримані в межах кредитної лінії суми кредиту. У випадку прострочення повернення кредиту позичальник зобов'язаний перерахувати кошти, що призначені ним на погашення кредиту, на рахунок простроченої заборгованості за кредитом, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття. Сторони встановлюють, що у випадку, якщо після прострочення повернення кредиту позичальник здійснить перерахування коштів на позичковий рахунок, вказаний у пункті 3.2. цього договору, Банк набуває право самостійно зарахувати ці кошти на рахунок простроченої заборгованості за кредитом позичальника.

Цей договір, згідно п. 7.1., набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 7.12. кредитного договору цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов'язань, прийнятих ним на себе згідно з умовами цього договору.

28.02.2014р. між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, відповідно до якого п. 2.1. кредитного договору викладено в наступній редакції «2.1. Цей кредит забезпечується усім належним позичальнику майном та майновими правами на грошові кошти в сумі 4 500 000, 00 грн., відповідно до договору застави майнових прав №МП/14/10-34 від 28.02.2014р. (далі - Договір застави), укладеного між ПАТ «Терра Банк» та ТОВ «Консалтингова компанія «Всесвіт».

Так, 28.02.2014р. Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №ЗМП/14/10-34, відповідно до п. 1. якого цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору № КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., укладеного між сторонами, а також договорів про внесення змін та доповнень, що укладені та будуть укладені до нього у майбутньому (в тому числі, але не виключно, стосовно збільшення розміру процентів за користування кредитом, збільшення строку повернення кредиту, збільшення розміру (суми) кредиту, далі - «кредитний договір», згідно з умовами якого заставодавець зобов'язаний повернути кредит в розмірі 140 000 000, 00 грн. не пізніше 23.10.2014р. (п.п. 1.1.1. п. 1.1. договору застави).

Згідно п. 2.1. договору застави предметом застави за цим договором є майнові права, які належать заставодавцю за договором банківського вкладу (депозиту) №02/Д/14/02-34 від 28.02.2014р., укладеного заставодавцем та ПАТ «Терра Банк», код банку 380601, строком дії до 27.02.2015р. на суму 30 000 000, 00 грн., далі - «договір банківського вкладу», які (майнові права) полягають у праві вимоги від ПАТ «Терра Банк», код банку 380601, далі - «боржник», сплатити грошові кошти в сумі 30 000 000, 00 грн. (далі - депозит) та проценти в розмірі, передбаченому договором банківського вкладу, далі - «предмет застави». Відповідно до умов Договору банківського вкладу датою повернення вкладу (депозиту) є 27.02.2015р.

Цей договір застави майнових прав, згідно п. 8.1, набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором та цим договором застави.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору відповідачем надано позивачу кредит, що підтверджується банківськими виписками від 25.02.2014р. на суму 105 279 352, 15 грн., від 28.02.2014р. на суму 31 759 746, 26 грн., від 16.07.2014р. на суму 2 800 000, 00 грн. та на суму 2 500 000, 00 грн., належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності кредитного договору №КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., оскільки фінансові установи України не видають незабезпечених кредитів, як це було зроблено ПАТ «Терра Банк», а відтак, укладений кредитний договір, на думку позивача, надав йому переваги в порівнянні з іншими позичальниками.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним кредитного договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання кредитного договору № КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р. недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач посилався на те, що спірний договір суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже фінансові установи України не видають незабезпечених кредитів, а відтак, укладений Кредитний договір надав позивачу переваги в порівнянні з іншими позичальниками. При цьому, такі переваги не встановлені ані законом, ані внутрішніми документами банку. Крім того, такий договір суперечить положенням Цивільного кодексу України (ст. 1052) та Господарського кодексу України (ст. ст. 345, 346).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, укладаючи кредитний договір № КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2014р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 518 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних».

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2014р. прийнято рішення № 72 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Терра Банк» (надалі по тексту - ПАТ «Терра Банк»), відповідно до якого в ПАТ «Терра Банк» з 22.08.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, а саме з 22.08.2014р. по 22.11.2014р.

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2014р. № 148 призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Терра Банк» - Ірклієнка Юрія Петровича (надалі по тексту - Уповноважена особа).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №122 від 20.11.2014р. продовжено здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Терра Банк» на один місяць до 22.12.2014р. включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно ч. 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За приписами частин першої та другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Згідно ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

З викладеного випливає, що обов'язок і виключні повноваження щодо виявлення правочинів, які є нікчемними з підстав, визначених цим Законом, покладені/надані лише Уповноваженій особі Фонду протягом строку здійснення тимчасової адміністрації (у подальшому і ліквідації) банку. Більше того, порядок вчинення Уповноваженою особою Фонду зазначених дій також чітко регламентований Законом і не підлягає застосуванню будь-якими іншими суб'єктами відповідних правовідносин, крім Уповноваженої особи.

В свою чергу, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що спірний договір суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що свідчить про необґрунтованість посилань позивача на надання відповідачем позивачу переваги в порівнянні з іншими позичальниками під час укладення спірного договору.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладаючи кредитний договір №КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору №КЛ/14/8-34 від 25.02.2014р., укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 22.12.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26316/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/26316/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/26316/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано 23.02.2015р.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала