Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "24" лютого 2015 р. Справа № 906/1218/14

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 16.09.2013р.,

від відповідачів:

1) ОСОБА_2: не з'явився,

2) ОСОБА_3: не з'явився,

від третіх осіб:

- ОСОБА_4: не з'явився,

- ОСОБА_5: не з'явився,

- ОСОБА_6: не з'явився,

- ОСОБА_7: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_8 (м.Житомир)

до

1) ОСОБА_2 (м.Коростень),

2) ОСОБА_3 (м.Коростень),

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

- ОСОБА_4 (м.Коростень)

- ОСОБА_5 (м.Коростень)

- ОСОБА_6 (м.Коростень)

- ОСОБА_7 (м.Коростень)

про припинення права на частки у спільному майні (в статутному фонді колективного приватного магазину №2) та визнання права власності на них,

ОСОБА_8 (м.Житомир) звернулася до господарського суду Житомирської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (м.Коростень), ОСОБА_3 (м.Коростень) про припинення права на частки у спільному майні (в статутному фонді колективного приватного магазину №2) та визнання права власності на них.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 21.11.2014р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі №906/1218/14, розгляд справи призначено на 16.12.2014р. та зобов'язано сторони надати суду докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Зважаючи на неявку відповідачів в судове засідання 16.12.2014р., для надання відповідачам можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, ухвалою господарського суду Житомирської області від 16.12.2014р. розгляд справи відкладено на 15.01.2015р. та зобов'язано сторони надати суду відповідні докази.

В судовому засіданні 15.01.2015р. представник позивача подав, в тому числі, клопотання (вх.№02-44/40/15 від 15.01.2015р.) про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України, в зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів.

Зважаючи на неявку відповідачів в засідання суду, розглянувши клопотання представника позивача, для надання відповідачам можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, ухвалою господарського суду Житомирської області від 15.01.2015р. розгляд справи відкладено на 03.02.2015р. та продовжено встановлений строк розгляду справи відповідно до ч.3 ст.69 ГПК України за обґрунтованим клопотанням позивача.

В судове засідання 03.02.2015р. позивач не з'явився, повноважного представника не направив, вимог ухвали суду не виконав, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що представник позивача поставив свій підпис в додатку до протоколу судового засідання від 15.01.2015р. по справі №906/1218/14. 02.02.2015р. через діловодну службу суду від позивача надійшло клопотання за вх.№1301 про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника позивача.

Перший відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 03.02.2015р. не з'явилася, свого представника не направила, вимог ухвал суду не виконала, про причини неявки в суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення особисто відповідачу 22.01.2015р. поштового відправлення - ухвали суду від 15.01.2015р. про відкладення розгляду справи №906/1218/14 на 03.02.2015р.

31.01.2015р. на адресу суду повернулася неврученою ухвала господарського суду Житомирської області від 15.01.2015р. по справі №906/1218/14, яка направлялася на адресу другого відповідача ОСОБА_3 (11500, АДРЕСА_1), з відміткою поштового відділення щодо причин повернення: "за закінченням встановленого строку зберігання".

З урахуванням викладеного, враховуючи положення ст.27 ГПК України та встановивши, що спір у даній справі і результат його розгляду може вплинути на права і обов'язки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що не є сторонами у справі, господарський суд визнав за необхідне залучити вказаних осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

За таких обставин, зважаючи на неявку в судове засідання повноважних представників сторін та залучення до участі у справі третіх осіб, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, для надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи та необхідністю подання додаткових доказів, ухвалою суду від 03.02.2015р. розгляд справи відкладено на 24.02.2015р.

В засідання суду представники відповідачів та третіх осіб не з'явились.

Слід зазначити, що судом вжито всі необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідачів та третіх осіб про розгляд справи, дату, час та місце судового слухання, зокрема, ухвала суду від 03.02.2015р. надіслана вказаним учасникам процесу рекомендованими листами з рекомендованими повідомленнями про вручення.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, що надійшли на адресу суду 12.02.2015р. та 13.02.2015р., ухвалу суду особисто отримали треті особи ОСОБА_7 (а.с.109), ОСОБА_4 (а.с.111), ОСОБА_5 (а.с.112), а також, відповідач ОСОБА_2 (а.с.110).

Водночас, від відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_6 23.02.2015р. на адресу суду повернулись неврученими копії ухвали суду від 03.02.2015р., надіслані судом за відомими суду адресами (а.с.113-117, 118-122), з довідками поштового відділення щодо причини повернення "за закінченням встановленого строку зберігання".

З даного приводу суд враховує наступне.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 №01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Як зазначено у п.3.9.1 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. Там же зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на викладене, господарський суд вважає, що відповідачів та третіх осіб було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте, своїм правом приймати участь в судовому засіданні вказані учасники спору не скористались.

Слід зазначити також, що 23.02.2015р. до суду надійшло електронне повідомлення №5 від 20.02.2015р. від першого відповідача ОСОБА_2 (а.с.123), за яким остання просить відкласти розгляд справи, у зв'язку зі станом здоров'я, розгляд справи без її участі ОСОБА_2 просить не проводити.

Судом розглянуто вказане клопотання та відхилено з огляду на наступне.

Відповідно до ст.28 Господарського процесуального кодексу України, громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Наведена норма закону підтверджує можливість забезпечення першим відповідачем (за його бажання) участі його представника при здійсненні розгляду справи, в т.ч. у разі, коли стан здоров'я не дозволяє учаснику процесу - фізичній особі приймати участь в засіданні суду особисто.

Суд звертає увагу, що про розгляд справи перший відповідач був повідомлений завчасно, тому, мав час та можливість як для вибору представника своїх інтересів під час розгляду справи, так і для реалізації своїх прав як відповідача по справі, зокрема, для ознайомлення з матеріалами справи, подачі письмового відзиву на позов (ст.59 ГПК України) та письмових доказів (ст.33 ГПК України). Метою судового представництва є необхідність забезпечення реалізації процесуальних прав осіб, які беруть участь у справі. Суд зауважує, що перший відповідач мав можливість здійснити повний та професійний судовий захист своїх інтересів не лише направивши в засідання суду свого представника за довіреністю (з урахуванням положень ст.28 ГПК України) для надання усних пояснень, а й підготувавши письмові пояснення по суті господарського спору та надавши відповідні письмові докази у спростування позовних вимог ОСОБА_8 у даній справі.

При цьому, розгляд справи вже неодноразово відкладався господарським судом, в т.ч. зважаючи на нез'явлення в засідання суду представників відповідачів, в той час як відсутність представників сторін відповідно до ст.77 ГПК України не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Від інших учасників спору будь-яких доказів, письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності представників в судових засіданнях до суду не надходило.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене, а також, запобігаючи невиправданому затягуванню розгляду спору по справі, яка вже тривалий час розглядається, як з урахуванням об'єктивних та поважних причин, так і з врахуванням невиконання вимог суду сторонами, що перешкоджало забезпеченню повного та всебічного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 24.02.2015 р. без участі представників відповідачів та третіх осіб.

Стосовно тривалості розгляду даної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006р. №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно п.31 Рішення Європейського суду з прав людини від 1 лютого 2007р. у справі "Макаренко проти України" суд нагадує, що "розумний" строк проваджень має визначатись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника і компетентних органів та інтерес, який мав заявник у цьому спорі.

Відповідно до п.27 Рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі "Гутка проти України" суд також частково погодився з твердженням Уряду України про те, що сторони сприяли тривалості оскаржуваного провадження. Вірним є те, що, хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження (згідно ухвали у справі "Малицька-Васовська проти Польщі" від 5 квітня 2001 року, №41413/98).

Зважаючи на викладене, маючи на меті забезпечити розгляд справи за результатом дослідження усіх доказів по справі в їх сукупності та вжити передбачених законом засобів для встановлення об'єктивних фактичних даних, з урахуванням доводів і доказів усіх учасників спору, та для встановлення належності і допустимості доказів по справі, неодноразово для надання можливості сторонам подати відповідні докази і пояснення в наступне слухання справи, призначене на іншу дату, суд дійшов висновку, що розумним для розгляду даної справи є саме строк, що мав забезпечити як реалізацію процесуальних прав сторін та третіх осіб по справі, так і повний, всебічний, об'єктивний розгляд справи та правильне вирішення господарського спору.

Заслухавши в судових слуханнях при розгляді справи пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 28.10.2011р. (а.с.12-13), 12 червня 1996 року проведено державну реєстрацію юридичної особи - Колективне підприємство Колективний приватний магазин №2.

У витягу також наведено перелік засновників (учасників) юридичної особи, із зазначенням їхнього місця проживання та розміру внеску до статутного фонду юридичної особи:

- ОСОБА_8, розмір внеску до статутного фонду 10254,00 грн.;

- ОСОБА_6, розмір внеску до статутного фонду 26,00 грн.;

- ОСОБА_2, розмір внеску до статутного фонду 10,00 грн.;

- ОСОБА_5, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.;

- ОСОБА_3, розмір внеску до статутного фонду 26,00 грн.;

- ОСОБА_7, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.;

- ОСОБА_4, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.

Як зазначено у позовній заяві, 13.04.2005р. протоколом №1 зборів засновників колективного приватного магазину №2 (було вирішено прийняти нову редакцію статуту, збільшити статутний фонд та перерозподілити частки пропорційно внескам. Протоколом №2 зборів засновників колективного приватного магазину №2 від 13.04.2005р. було дозволено ОСОБА_8 внести 10000,00 грн. для поповнення статутного фонду товариства.

В матеріалах справи дійсно містяться аналогічного змісту протоколи зборів засновників Колективного приватного магазину №2 від 13 квітня 2005 року за №1 та №2 (копії, а.с.43, 44), за підписами усіх семи засновників колективного приватного магазину, в яких зафіксовано рішення зборів: прийняти нову редакцію статут, збільшити статутний фонд та перерозподілити частки пропорційно внескам; дозволено ОСОБА_8 до 20.04.2005р. внести 10000,00грн. для поповнення статутного фонду; уповноважено засновника ОСОБА_8 підписати від імені колективного приватного магазину статут та зареєструвати його у відповідних органах.

Відповідно до наявного у справі затвердженого протоколом зборів засновників №1 від 13.04.2005р. статуту Колективного приватного магазину №2 (нова редакція), зареєстрованого 05.09.2005р., оригінал якого оглядався судом в засіданні 16.12.2014р. (а.с.45-49), Колективний приватний магазин №2 (далі "підприємство") створений у відповідності до Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про власність" та "Про господарські товариства". Згідно з п.3.1. статуту, метою створення підприємства є втілення підприємницької ініціативи засновників та впровадження конкретних робіт з метою отримання прибутку.

Відповідно до п.5.1., п.5.2. статуту, майно підприємства утворюється з часткових внесків його засновників, продукції, виробленої підприємством, отриманих прибутків, іншого майна, придбаного підприємством на законних підставах. Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також, інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Згідно з п.5.3 статуту, все майно підприємства є власністю засновників.

Відповідно до п.5.4. статуту, для здійснення підприємницької діяльності, засновниками створюється статутний фонд в розмірі 10604,00 грн. і приймається такий розподіл відокремлених часток засновників у майні підприємства:

1) ОСОБА_8, 10254,00 грн., що становить 96,8%,

2) ОСОБА_4, 96,00 грн., що становить 0,9%,

3) ОСОБА_5, 96,00 грн., що становить 0,9%,

4) ОСОБА_3, 26,00 грн., що становить 0,2%,

5) ОСОБА_6, 26,00 грн., що становить 0,2%,

6) ОСОБА_7, 96,00 грн., що становить 0,9%,

7) ОСОБА_2, 10,00 грн., що становить 0,1%.

Частка власності кожного засновника в майні пропорційна розміру його відокремленої частки згідно вищенаведеному співвідношенню.

У відповідності до п.10.1. статуту, реорганізація підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) проводиться за рішенням засновників (членів правління), а також, у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі реорганізації підприємства вносяться відповідні зміни в цей статут.

Як стверджує позивач у позовній заяві, зважаючи на необхідність приведення установчих документів у відповідність до вимог чинного законодавства України (оскільки на даний час такої організаційно-правової форми як колективний приватний магазин не існує), нею скликались загальні збори засновників товариства 14.11.2011р., про проведення яких усі засновники підприємства були повідомлені в телефонному режимі, усі засновники на збори з'явились. Водночас, як зазначає ОСОБА_8 у позові, після оголошення нею як директором товариства, порядку денного загальних зборів, що містив питання про приведення установчих документів товариства у відповідність до вимог чинного законодавства, а також, про зміни в складі учасників та визначення (розподіл) їх часток у статутному фонді товариства, засновники заявили, що вони відмовляються від обговорення питань порядку денного загальних зборів та від підпису будь-яких документів. Факт відмови засновників товариства та відповідачів від обговорення та прийняття рішення по питанням порядку денного та їх відмови підписувати будь-які документи, позивач підтверджує актом від 14.11.2011р., складеним нею як директором підприємства та працівниками магазину (копія, а.с.51).

Пізніше директором підприємства знову було призначено проведення зборів на 13.01.2012р., про час та місце яких було повідомлено всіх засновників в письмовому вигляді. До справи позивачем подано докази повідомлення про збори відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.52, 53). У зв'язку з неявкою засновників підприємства загальні збори засновників підприємства не відбулися, про що позивачем з працівниками магазину складено акт від 13.01.2012 р. (а.с.54).

За наведених обставин, ОСОБА_8 знову повідомила засновників про проведення загальних зборів засновників підприємства 23.02.2012р. До справи подано докази направлення повідомлення про збори 23.02.2012р. відповідачам (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а.с.55, 56).

Позивач в позовній заяві вказує, що на призначені загальні збори 23.02.2012р. з'явились всі засновники підприємства, окрім ОСОБА_3, проте, збори знову не відбулися, через відмову засновників підприємства від обговорення та прийняття рішення по питанням порядку денного та відмову підписувати будь-які документи, про що позивачем, в присутності бухгалтера та продавця магазину складено акт від 23.02.2012 р. (а.с.57).

В подальшому, позивачем було призначено проведення загальних зборів засновників підприємства на 10.04.2012р., про що засновники, за змістом позовної заяви, повідомлялись письмово. До справи подано докази направлення листів - запрошень на збори 10.04.2012р. відповідачам (а.с.58, 59).

За змістом позовної заяви та акту від 10.04.2012р., складеного позивачем та працівниками магазину (а.с.60), на збори 10.04.2012р. з'явилися усі засновники підприємства, окрім ОСОБА_7 Проте, присутні на зборах засновники після оголошення ОСОБА_8 порядку денного, від обговорення питань порядку денного відмовились, від підписів про відмову також.

Слід зазначити, що, посилаючись на зміст п.5.4. статуту підприємства та наведене у ст.50 Закону України "Про господарські товариства" визначення товариства з обмеженою відповідальністю, позивач вважає, що правові відносини, які стосуються перетворення діяльності (функціонування) та припинення діяльності колективного приватного магазину, регулюються нормами Закону України "Про господарські товариства". Посилаючись на наведене та ту обставину, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як засновники (учасники) підприємства (товариства) систематично не приймають участь в роботі товариства по досягненню його цілей та неналежним чином виконують свої обов'язки як учасники товариства, що виражається в перешкоджанні приведення державної реєстрації установчих документів товариства у відповідність до чинного законодавства, та враховуючи їх незначні частки в статутному фонді товариства, а також, на підставі ст.64 Закону України "Про господарські товариства", протоколом №1 загальних зборів засновників товариства від 10.04.2012р. відповідачів виключено зі складу товариства.

Відповідно до наявної у справі засвідченої позивачем копії протоколу №1 загальних зборів засновників колективного приватного магазину №2 від 10.04.2012р. (а.с.61-62), на збори запрошені учасники товариства: ОСОБА_4, розмір частки 0,9% (96 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., ОСОБА_5, розмір частки 0,9% (96,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., ОСОБА_3, розмір частки 0,2% (26,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., ОСОБА_6, розмір частки 0,2% (26,00 грн.); відповідно до статуту 05.09.2005р., ОСОБА_2, розмір частки 0,1% (10,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р. Присутні на зборах засновники: ОСОБА_8, розмір частки 96,8% (10604,00грн.). Як зазначено у протоколі, присутні 96,8% голосів, ці збори засновників повноважні приймати рішення про виключення з учасників товариства згідно ст.64 Закону України "Про господарські товариства" та чинного законодавства України. Порядок денний зборів:

1. Зміна складу учасників товариства.

1.1. Вихід учасників зі складу товариства в добровільному порядку.

1.2. Виключення учасників зі складу товариства.

2. Визначення розміру та розподіл дольових часток в статутному фонді товариства в зв'язку зі зміною складу його засновників.

3. Зміна назви та організаційно-правової форми товариства з метою приведення установчих документів товариства до вимог чинного законодавства України, розробка статуту.

З першого питання п.1.1. порядку денного вирішено вивести ОСОБА_7 зі складу учасників товариства (за її нотаріально посвідченою заявою) та передати її частку в статутному фонді товариства ОСОБА_8 З першого питання п.1.2. порядку денного вирішено виключити зі складу учасників товариства ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 (за систематичне неналежне виконання своїх обов'язків як учасників товариства, що виражається в перешкоджанні державної реєстрації установчих документів товариства у відповідності до вимог чинного законодавства, а також, враховуючи їх незначні частки в статутному фонді товариства).

З другого питання порядку денного вирішено: частку ОСОБА_8 в статутному фонді товариства збільшити до 97,7%; запропонувати іншим учасникам продати свої частки в статутному фонді товариства; направити листи всім учасникам товариства з пропозицією продати їх частки за цінами, вказаними в статуті.

По третьому питанню порядку денного вирішено змінити назву товариства на товариство з обмеженою відповідальністю "Галина плюс" та доручено ОСОБА_8 розробити статут ТОВ "Галина плюс".

Вищевказаний протокол №1 загальних зборів засновників колективного приватного магазину №2 від 10.04.2012 р. підписано учасником товариства ОСОБА_8

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідно до вимог ст.362 ЦК України та ст.53 Закону України "Про господарські товариства" ОСОБА_8 як один із засновників товариства, користується переважним правом купівлі часток статутного фонду інших учасників товариства, а тому, на виконання протоколу №1 загальних зборів засновників колективного приватного магазину №2 від 10.04.2012р. ОСОБА_8 надіслано, зокрема, відповідачам листи від 13.09.2013р. про викуп їх часток в статутному фонді товариства (а.с.64-66). У позові зазначено також, що на момент звернення з даним позовом до суду, відповіді на вищевказані листи від відповідачів не надійшли, тому позивач вважає, що відповідачі як виключені зі складу товариства не хочуть в позасудовому порядку продати ОСОБА_8 свої частки в статутному фонді товариства.

За наведених обставин, ОСОБА_8 у позовній заяві, водночас, посилається на ст.356 ЦК України, за якою власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, та на положення ст.365 ЦК України, за яким право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Одночасно посилаючись на п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарськими судами", за яким господарські суди вирішують спори, що виникають з корпоративних відносин", позивач, з метою захисту своїх майнових прав та інтересів як один із засновників підприємства, звертається до суду з вимогами про припинення права відповідачів як засновників (учасників) підприємства, на частку у спільному майні в зв'язку з тим, що частка відповідачів в статутному фонді товариства є незначною та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам їх сім'ї, шляхом компенсації вартості належним відповідачам частин майна, для чого ОСОБА_8 внесла на депозитний рахунок суду 250,00 грн. Позивач просить: 1) припинити право ОСОБА_2 на частку в розмірі 0,1%, що складає 10,00 грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2 шляхом компенсації останній ОСОБА_8 вартості частини майна та визнати за ОСОБА_8 право власності на частку, що належить ОСОБА_2 в розмірі 0,1% в сумі 10,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2; 2) припинити право ОСОБА_3 на частку в розмірі 0,2%, що складає 26,00 грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, що належить ОСОБА_3 в розмірі 0,2% в сумі 26,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2 шляхом компенсації останній ОСОБА_8 вартості частини майна та визнати за ОСОБА_8 вартості на частку, що належить ОСОБА_3, яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2.

Розглядаючи питання законності та обґрунтованості позовних вимог по справі, суд приймає до уваги вищевикладені обставини справи, а також, наступне.

Згідно з ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України, господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника. Засновниками і учасниками товариства можуть бути суб'єкти господарювання, інші учасники підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Колективне підприємство Колективний приватний магазин №2 як юридичну особу створено засновниками, зокрема, шляхом об'єднання частини фінансових, матеріальних і трудових ресурсів для спільного господарювання з метою ефективного виконання завдання колективного підприємства.

Відповідно до правової позиції, висвітленої в Довідці Вищого господарського суду України від 1 лютого 2014 року "Довідка за результатами узагальнення судової практики вирішення спорів про корпоративне управління та реалізацію корпоративних прав" згідно статті 93 Господарського кодексу України підприємством колективної власності визначається унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників). Підприємствами колективної власності є виробничі кооперативи, підприємства споживчої кооперації.

Таким чином, підприємства колективної власності є господарськими товариствами у розумінні статей 79 та 93 Господарського суду України.

Дана правова позиція, висвітлена у Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2008 року справа №14/680/07. При цьому, стаття 111-28 Господарського процесуального кодексу України визначає обов'язковість рішення Верховного Суду України для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Спір у даній справі, за змістом позовної заяви, виник внаслідок існування між сторонами саме корпоративних відносин із визначенням частки кожного із учасників Колективного підприємства, котрі були внесені до статутного фонду юридичної особи з метою здійснення спільної діяльності, та внаслідок порушення прав ОСОБА_8 як учасника (засновника) Колективного підприємства Колективний приватний магазин №2. Тобто, між сторонами існує саме корпоративний спір. На останньому неодноразово наголошено й позивачем у позовній заяві, як і на тому, що правові відносини, які стосуються діяльності колективного підприємства - Колективного приватного магазину №2, повинні регулюватися нормами Закону України "Про господарські товариства".

Слід зазначити, що, внаслідок обраного позивачем способу захисту своїх прав, у даній справі не є предметом розгляду виключення учасників (засновників) підприємства, зокрема, і відповідачів, зі складу учасників підприємства Колективний приватний магазин №2. Проте, суд зауважує, що наведені позивачем у позовній заяві обставини (по суті, мотиви позову), а саме: систематичне невиконання або неналежне виконання обов'язків, або перешкоджання своїми діями досягненню цілей товариства, передбачені статтею 64 Закону України "Про господарські товариства" як підстави для можливого виключення учасника товариства з обмеженою відповідальністю з товариства; цією ж статтею встановлено порядок такого виключення та наслідки останнього. При цьому, всупереч наведеному у позовній заяві, згідно ч.2 ст.64 Закону України "Про господарські товариства", виключення учасника з товариства призводить до наслідків, передбачених статтями 54 і 55 цього Закону (а не ст.53 Закону України "Про господарські товариства", про дотримання вимог якої вказує позивач в позовній заяві).

Зокрема, статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.

З викладеного вбачається також, що позивач помилково ототожнює вартість частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному капіталі, із сумою внеску кожного з відповідачів до статутного фонду.

Водночас, як уже зазначалось, стверджуючи про наявність корпоративного спору між сторонами, ОСОБА_8 позовом у даній справі просить застосувати для відновлення своїх порушених прав положення статті 365 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Слід зазначити, що викладені в частині 1 статті 365 Цивільного кодексу України підстави для застосування вказаної норми та задоволення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, вказують, зокрема, на те, що річ має бути неподільною, а отже, застосування цієї норми закону можливе у спорі, що стосується речі.

За визначенням, наведеним у статті 179 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Ідентифікацією будь-якого об'єкта як речі є його матеріальна природа, оскільки річ відокремлюється від інших речей за рахунок матеріальної форми існування (зайняття певного обсягу фізичного простору, який одночасно не може бути зайнятий іншою річчю). Через свою матеріальну природу річ зумовлює характер суб'єктивного цивільного права, яке встановлюється на неї. Ознака матеріальності речі як об'єкта цивільного права передбачає можливість фактичного володіння річчю, а у випадку певного порушення суб'єктивного цивільного права на річ - можливість захисту шляхом витребування речі в натурі із чужого незаконного володіння (такий спосіб захисту неможливо застосувати до таких нематеріальних благ, як результати інтелектуальної діяльності, особисті немайнові блага, інформація, послуги, а також майнові права).

Суттєвим є те, що не слід ототожнювати майнові відносини з відносинами власності. Так, зокрема, за визначенням в статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Видами майнових відносин (за критерієм об'єкта суб'єктивного права того чи іншого виду) є речові, зобов'язальні, виключні та корпоративні відносини.

При цьому, річ може бути об'єктом лише речових прав. Корпоративні ж права взагалі мають особливий об'єкт, оскільки є не правами вимоги, а можливостями здійснення учасниками власних дій, які є складовими чужої діяльності господарського товариства.

З наведеного вбачається, що застосування положень статті 365 Цивільного кодексу України, якою регулюються відносини власності, є неможливим для вирішення спірних корпоративних відносин, з огляду на суттєво відмінну правову природу вказаних відносин та порядок їх врегулювання.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права. Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально - правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд відмовляє у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому, за змістом статті 54 Господарського процесуального кодексу України позивач самостійно визначає предмет та підстави поданого позову, тобто, зміст вимоги та матеріально-правові обставини, на які він посилається.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом. Дана норма кореспондує з приписами статті 20 Господарського кодексу України.

Отже, у розумінні приписів наведених норм суб'єкт, право якого порушене може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. При цьому, спосіб захисту порушеного права повинен відповідати змісту існуючих правовідносин та має бути спрямований на відновлення прав та інтересів позивача.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку, судом встановлено, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (припинення права на частку у спільному майні в порядку ст.365 ЦК України) не відповідає положенням законодавства у спірних корпоративних правовідносинах та не призводить до відновлення прав позивача, відповідно, унеможливлює захист прав позивача у заявлений спосіб. Наведене є підставою для відмови у задоволенні заявлених у даній справі позовних вимог. У позові суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.03.15

Суддя Ляхевич А.А.

віддрук.прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (реком.)

3,4 - відповідачам (реком.)

5 - третій особі - ОСОБА_4 (реком.)

6 - третій особі - ОСОБА_5 (реком.)

7 - третій особі - ОСОБА_6 (реком.)

8 - третій особі - ОСОБА_7 (реком.)