ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"27" лютого 2015 р.Справа № 916/5131/14

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Волкова Р.В.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

до відповідачів

1. Концерну «Військторгсервіс», м. Київ,

2. Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», м.Одеса,

3. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса,

про визнання договору недійсним та повернення нерухомого майна,

За участю:

представника прокуратури Риженко М.Ю. за службовим посвідченням,

представника позивача Єрмакова А.В. за довіреністю,

представник відповідача-1 Рязанцев Д.І. за довіреністю,

представник відповідача-2 не з'явився,

представник відповідача-3 не з'явився, -

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом до відповідачів Концерну «Військторгсервіс», м. Київ, Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса, про визнання договору недійсним та повернення нерухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на договір зберігання № ВКС-135 від 15.08.2014 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» та ФОП ОСОБА_2 Позивач зазначає, що діяльність із надання послуг зберігання не здійснювалась, а відповідач-3 фактично користувався приміщенням, в якому зберігалось його майно, а також здійснював у приміщенні господарську діяльність. Прокурор вважає зазначений договір удаваним правочином, який укладено для приховання іншого правочину - договору оренди державного нерухомого майна. Просив суд визнати недійсним договір № ВКС-135 від 15.08.2014 року, зобов'язати відповідача-3 повернути за актом прийому-передачі державі в особі Міністерства оборони України приміщення № № 27, 28, 29, 30 за адресою: АДРЕСА_2.

02.02.2015 року прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд виключити зі складу відповідачів по справі Філію «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса (а.с. 52).

25.02.2015 року прокурор надав суду клопотання, в якому просив суд припинити провадження в частині зобов'язання відповідача-3 повернути за актом прийому-передачі державі в особі Міністерства оборони України вищевказані приміщення (а.с. 82-83).

Відповідач-1 надав суду відзив на позовну заяву вх. № 2893/15 від 02.02.2015 року, в якому позовні вимоги не визнав, посилався на незаконність проведеної прокурором перевірки. Крім того, зазначив, що жодна норма з тих, на які посилається в позові прокурор, не визначає порядок та обов'язковість прийняття на позабалансовий рахунок майна, переданого на зберігання згідно з договором зберігання, а також не встановлює інтенсивність, з якою має відбуватися рух матеріальних цінностей при укладанні договору зберігання. Також посилається на продовження строку дії спірного договору до 31.01.2015 року та його розірвання у зазначену дату, у зв'язку з чим приходить до висновку про відсутність предмету спору (а.с. 53-57).

Ухвалою господарського суду одеської області від 13.02.2015р. строк розгляду справи відповідно до ст.69 ГПК України було продовжено до 09.03.2015р.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

15.08.2014 року відповідачем-1 (зберігач) та відповідачем-3 (поклажодавець) було підписано договір про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № ВКС-135, предметом якого є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю (а.с. 15-17).

Пунктом 2.1.2 договору передбачено обов'язок зберігача забезпечувати видачу товарно-матеріальних цінностей поклажодавця його уповноваженим представникам тільки при наявності відповідного доручення та по відповідних документах: товарно-транспортна накладна, видаткова накладна або іншим документам, якщо це обумовлено цим договором.

Згідно до п. 2.1.6 договору зберігач зобов'язаний надавати послуги по зберіганню відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених із зберігачем складських площ (з урахуванням технологічних і пожежних проходів) із розрахунку максимально використовуваної площі.

Відповідно до п. 5.1 договору цей договір набуває чинності з 01.09.2014 року і діє до 31.12.2014 року.

Водночас, згідно до додатку № 3 до договору № ВКС-135 від 15.08.2014 року, який є його невід'ємною частиною, майно відповідача-3 приймається відповідачем-1 на зберігання в приміщеннях першого поверху будівлі літ. А (за технічним паспортом) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

При цьому, відповідно до додатку № 1 до договору № ВКС-135 від 15.08.2014 року зберігання товарно-матеріальних цінностей на складі будівлі літ. 1 за адресою: АДРЕСА_2, здійснюється у приміщеннях № № 27, 28, 29, 30, загальною площею 41,3 кв.м. (а.с. 18).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Статтею 235 ЦК встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з приписами п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений сторонами.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в зазначеній постанові також роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічної правової позиції дотримується і Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.11 постанови від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Суд приймає до уваги, що протоколом огляду місця події від 05.11.2014 року, складеним прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону М. Саппа, встановлено факт використання відповідачем-3 приміщень площею 41,3 кв.м., будівлі літ. А, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, для розміщення магазину торгівлі продовольчими товарами (а.с. 20-22). Тобто відповідач-3 має вільний доступ до вказаних приміщень та користується ними на власний розсуд.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № ВКС-135 від 15.08.2014 року між сторонами виникли орендні правовідносини, а спірний договір є удаваним правочином, оскільки за своїм змістом є договором оренди, особливий порядок укладення якого визначено законодавством. Відтак, правовідносини сторін за спірним договором повинні регулюватися правилами щодо договору оренди державного майна.

Виходячи з викладеного та як вже було зазначено вище згідно з положеннями ст. 203 ЦК України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Проте з матеріалів справи вбачається, що спірний договір, який насправді є договором оренди державного майна, укладено з порушенням встановлених чинним законодавством України вимог, встановлених для договорів оренди державного майна з огляду на відсутність в ньому всіх істотних умов, необхідних для укладення договору оренди, що згідно законодавства є підставою для визнання цього договору недійсним.

Вчинений між сторонами правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно до ст. 287 ГК України орендодавцями щодо державного та комунального майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Статтею 3 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що відносини щодо оренди державного та комунального майна регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. ст. 9, 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" укладенню договору оренди передує оцінка об'єкта оренди, яка здійснюється комісіями, до складу яких входять уповноважені особи зокрема Міністерства оборони України або іншого органу та РВ Фонду Державного майна України.

Частиною 7 ст. 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що для об'єктів, які перебувають у державній власності необхідно проводити конкурс, згідно порядку, що визначений Фондом державного майна України.

Судом встановлено, що відповідачем-1 було передано відповідачеві-3 нерухоме державне майно у користування за плату під виглядом договору про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг.

Відповідач-3 в порушення вимог ст. ст. 9, 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" не одержав дозволу органу, уповноваженого управляти майном, а саме Міністерства оборони України, на передачу об'єкту нерухомості в оренду, та розрахунку і погодження орендної плати з РВ Фонду державного майна України здійснено не було.

Згідно зі ст. ст. 33-34 ГПК України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст. ст. 32-36 ГПК України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до Концерну «Військторгсервіс», м. Київ, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса, про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № ВКС-135 від 15.08.2014 року, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-3 обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати на підставі ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог.

Суд вважає необхідним задовольнити клопотання прокурора про припинення провадження у справі в частині позовних вимог про повернення нерухомого майна, враховуючи посилання прокурора на складення відповідачем-1 акту огляду нежитлових приміщень №№ 27,28,29,30 площею 41,3кв.м., надання вказаного акту до матеріалів справи відповідачем-1 та встановлення актом того факту, що вказані приміщення в наступний час є порожніми і вільними від майна та інших матеріальних цінностей відповідача-3 або інших суб'єктів підприємницької діяльності. Вказані обставини тягнуть за собою припинення провадження по справі в цій частині на підставі ч.1 п.1-1 ст.80 ГПК України в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Із змісту ч. 1 ст. 18 ГПК України вбачається, що до складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу (ст. 21 ГПК України).

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що позов до Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса заявлений з порушеннями норм ГПК України, оскільки відповідачем-2 визначено філію, що не є за своєю правовою природою юридичною особою, а є лише відокремленим структурним підрозділом юридичної особи - Концерну «Військторгсервіс», що підтверджується положенням про філію (а.с. 25-28).

Таким чином, в частині позовних вимог до відповідача-2 необхідно припинити провадження на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

На підставі ст. ст. 6, 203, 215, 235, 627, 628 ЦК України ст. ст. 287 ГК України, ст. ст. 3, 9, 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна", Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та керуючись ст. ст. 22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині позовних вимог Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса, про визнання договору недійсним та повернення нерухомого майна - припинити.

2. Провадження у справі в частині позовних вимог Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», м. Київ, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса, про повернення нерухомого майна - припинити.

3. Позовні вимоги Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до Концерну «Військторгсервіс», м. Київ, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса, про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № ВКС-135 від 15.08.2014 року, укладеного між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 - задовольнити.

4. Договір про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № ВКС-135 від 15.08.2014 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» (65063, м. Одеса, вул. Армійська, 10а, ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (65000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) визнати недійсним.

5. Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул.Молодогвардійська, 28-А, ) до Державного бюджету України (одержувач: ГУ ДКС України в Одеській області, , рахунок №3008, банк одержувача: ГУ ДКС України в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, символ звітності банку 206, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) судовий збір в сумі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп.

6. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (65000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Державного бюджету України (одержувач: ГУ ДКС України в Одеській області, , рахунок №3008, банк одержувача: ГУ ДКС України в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, символ звітності банку 206, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) судовий збір в сумі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 27.02.2015 року. Повний текст рішення складений 04 березня 2015 р.

Суддя Р.В. Волков