ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа № 918/1923/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - Банк) до товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Еко" (далі - Товариство) про стягнення заборгованості в сумі 188 362 грн. 96 коп.,

за участі представників:

позивача: Миронюка Є.В. за дов. від 11 серпня 2014 року № 09-32/557,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2014 року Банк звернувся до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 8 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", правонаступником якого є Банк, та товариством з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Сервіс", правонаступником якого є Товариство, був укладений кредитний договір № 1147/07, на виконання якого банк надав останньому кредит в сумі 360 000 грн. 00 коп. Оскільки Товариство, у порушення умов зазначеної угоди, в повному обсязі своїх зобов'язань за цим договором не виконало, позивач, посилаючись на статті 526, 530, 546, 549, 550, 610-612, 625, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути з відповідача 85 469 грн. 50 коп. заборгованості за кредитом, 42 369 грн. 90 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 29 330 грн. 87 коп. пені, нарахованої на тіло кредиту, 7 224 грн. 90 коп. пені, нарахованої на проценти за користування кредитом, 12 369 грн. 63 коп. інфляційних втрат, нарахованих на тіло кредиту, 5 032 грн. 34 коп. інфляційних втрат, нарахованих на проценти за користування кредитом, три проценти річних у розмірі 5 446 грн. 03 коп., нараховані на тіло кредиту, та три проценти річних у розмірі 1 219 грн. 79 коп., нараховані на проценти за користування кредитом.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 22 грудня 2014 року порушено провадження у справі № 918/1923/14, розгляд якої було призначено на 13 січня 2015 року.

Ухвалою суду від 13 січня 2015 року розгляд справи відкладено на 27 січня 2015 року.

У судовому засіданні 27 січня 2015 року оголошувалася перерва до 11 лютого 2015 року.

Ухвалою суду від 11 лютого 2015 року строк розгляду спору у справі № 918/1923/14 було продовжено на 15 днів - до 9 березня 2015 року, а розгляд справи відкладено на 25 лютого 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшов відзив Товариства на позовну заяву від 24 лютого 2015 року (а.с. 73-74), в якому останнє визнало спірні суми заборгованості по тілу кредиту та нарахованим процентам за його користування. У той же час відповідач заперечив проти задоволення позову в частині стягнення з нього трьох процентів річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні 25 лютого 2015 року представник позивача підтримав вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова).

Копія ухвали суду від 11 лютого 2015 року була надіслана Товариству за адресою, вказаною у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: 33018, місто Рівне, вулиця Д. Галицького, будинок 16. Копія вказаного судового документа була завчасного отримана останнім, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення даного поштового відправлення з підписом уповноваженої особи відповідача (а.с. 72).

Отже, за змістом вищезазначеної норми Товариство завчасно та належним чином було повідомлене про місце, дату та час судового засідання. Крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання письмових пояснень та додаткових документів.

З огляду на викладене, а також зважаючи на сплив граничного строку розгляду господарського спору, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та здійснює її розгляд без участі Товариства.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

8 серпня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Сервіс", правонаступником якого є Товариство, та закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", правонаступником якого є Банк, був укладений кредитний договір № 1147/07, за умовами якого останній зобов'язався надати позичальнику у тимчасове платне користування кредитні кошти у розмірі 360 000 грн. 00 коп., а відповідач, у свою чергу, - повернути даний кредит і сплатити проценти за користування ним (а.с. 11-31).

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Згідно умов пункту 2.3 спірного правочину кредит надається позичальнику для придбання обладнання.

За змістом пункту 3.1 договору кредит надається банком позичальнику шляхом оплати протягом дії цього договору розрахункових документів (платіжних доручень) позичальника безпосередньо з позичкового рахунку на рахунки контрагентів позичальника відповідно до цільового призначення кредиту.

Судом встановлено, що сторонами були внесені зміни до вказаного пункту договору, відповідно до яких, з урахуванням договорів про внесення змін до спірної угоди від 11 вересня 2007 року № 1332/07 (а.с. 17-18) та від 31 липня 2012 року № 42/12 (а.с. 30-31), кредит погашається на позичковий рахунок № 001, відкритий в обласному відділенні ПАТ "Промінвестбанк" в м. Рівне, код банку: 300012.

Пунктом 3.2 спірного правочину передбачено, що проценти за користування кредитом сплачуються позичальником виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 16 процентів річних.

Судом встановлено, що розмір вказаної процентної ставки неодноразово змінювався. Так, договором про внесення змін до зазначеної угоди від 30 вересня 2008 року № 903/08 дану процентну ставку було збільшено до 18 процентів річних, а договором про внесення змін від 10 червня 2010 року № 99/10 - до 25 процентів річних.

Слід також зазначити, що договором про внесення змін до цього правочину від 30 вересня 2008 року № 903/08 було передбачено, що цей договір (у тому числі в частині збільшення процентної ставки до 18 процентів річних) набирає чинності з 21 вересня 2008 року.

Крім того, 7 квітня 2011 року між сторонами був укладений договір № 77/11 про внесення змін до спірної угоди, у пункті 2.1 якого сторони домовились провести реструктуризацію простроченої до сплати заборгованості позичальника по поверненню кредиту, яка виникла починаючи з 11 січня 2011 року, та становить 267 000 грн. 00 коп. Враховуючи вказані обставини, відповідач згідно з умовами даної угоди зобов'язався сплачувати Банку реструктуризовану прострочену заборгованість у відповідності до графіку її погашення, що є невід'ємною частиною цього договору (а.с. 27).

Пунктом 2.2 договору, з урахуванням договору про внесення змін до цієї угоди від 7 квітня 2011 року № 77/11, передбачено, що кінцевим терміном повернення реструктуризованої простроченої заборгованості є 3 квітня 2013 року.

У пункті 3.2 угоди, з урахуванням договору від 7 квітня 2011 року № 77/11, сторони дійшли згоди, що на розмір реструктуризованої простроченої заборгованості нараховуються проценти у розмірі 20 процентів річних у порядку, передбаченому пунктом 3.4 договору.

Відповідно до пункту 3.4 цієї угоди, з урахуванням договору від 7 квітня 2011 року № 77/11, проценти на розмір реструктуризованої простроченої заборгованості нараховуються Банком щомісячно в останній робочий день місяця у період з дати її виникнення по останній календарний день місяця, в якому вона виникла, та надалі у період з першого по останній календарний день поточного місяця, а також у день кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного пунктом 2.2 договору.

Згідно з пунктом 3.5 наведеного правочину, з урахуванням договору від 7 квітня 2011 року № 77/11, у випадку допущення позичальником прострочення по погашенню реструктуризованої простроченої заборгованості у терміни, передбачені пунктами 2.1, 2.2 договору, останній сплачує проценти у розмірі 25 процентів річних, нараховані на суму такої простроченої заборгованості у порядку, визначеному пунктом 3.4 договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вищенаведеної угоди банк 8 серпня 2007 року надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 360 000 грн. 00 коп. Вказаний факт підтверджується наявним у матеріалах справи клопотанням позичальника про видачу вказаних грошових коштів від 3 серпня 2007 року (а.с. 32), а також відповідною випискою з його банківського рахунку (а.с. 33).

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за спірним договором також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення Банком умов даної угоди.

Водночас судом встановлено, що Товариство взяте на себе зобов'язання за вищевказаним договором по поверненню суми кредиту та сплаті процентів виконало не в повному обсязі, у зв'язку з чим у останнього перед Банком утворилася заборгованість по тілу кредиту в розмірі 85 469 грн. 50 коп., а також заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом в сумі 42 369 грн. 90 коп.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і у статтях 525, 526 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми заборгованості за неповернутим кредитом, яка складає 85 469 грн. 50 коп., а також процентів, нарахованих за користування кредитними коштами у розмірі 42 369 грн. 90 коп. (а.с. 34-37), суд дійшов висновку, що він відповідає умовам вказаного кредитного договору та вимогам законодавства України.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за кредитним договором від 8 серпня 2007 року № 1147/07, яка складає 85 469 грн. 50 коп., а також сума заборгованості останнього по процентам за користування кредитом у розмірі 42 369 грн. 90 коп., підтверджені належними доказами, наявними у матеріалах справи, не оспорюються відповідачем, і останній на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаних сум заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Банку до Товариства про стягнення даних грошових коштів, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також Банк у своїй позовній заяві згідно наданого останнім розрахунку (а.с. 38-39) просив суд стягнути з відповідача 29 330 грн. 87 коп. пені, нарахованої у період з 4 січня 2012 року по 31 жовтня 2014 року на відповідні суми несвоєчасно повернутого тіла кредиту, а також 7 224 грн. 90 коп. пені, нарахованої у період з 1 листопада 2012 року по 31 жовтня 2014 року на відповідні суми несвоєчасно повернутих процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

У пункті 5.3 спірної угоди сторони передбачили, що за несвоєчасне повернення сум кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та/або процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно.

За змістом пункту 3.6 спірної угоди, з урахуванням договору від 7 квітня 2011 року № 77/11, у випадку, якщо Банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується з наступного дня від дати виконання зобов'язань, передбачених цим договором, до дати погашення та сплачується позичальником у порядку, визначеному пунктом 3.4 договору.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої Банком за вказані періоди, відповідає приписам законодавства та умовам договору, підтверджується матеріалами справи, а також є арифметично вірним, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 29 330 грн. 87 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту, а також 7 224 грн. 90 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів за кредитом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також на підставі статті 625 ЦК України Банк згідно наданого ним розрахунку (а.с. 38-42) просив суд стягнути з відповідача 12 369 грн. 63 коп. інфляційних втрат, нарахованих на тіло кредиту, та 5 032 грн. 34 коп. інфляційних втрат, нарахованих на проценти за користування кредитом. Крім того, позивач просив стягнути з Товариства три проценти річних у розмірі 5 446 грн. 03 коп., нарахованих у зв'язку з несвоєчасним поверненням тіла кредиту, а також три проценти річних в сумі 1 219 грн. 79 коп., нарахованих у зв'язку з несвоєчасним поверненням процентів за користування кредитом.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У своєму відзиві на позовну заяву Товариство просило суд відмовити Банку у задоволенні його вимог щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат. У той же час останнє не вказало, у чому полягає неможливість такого нарахування, а також не зазначило обставин на підтвердження необґрунтованості даних позовних вимог.

Слід також зазначити, що ухвалою суду від 11 лютого 2015 року відповідачу було запропоновано надати контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення з Товариства сум заборгованості за спірним кредитом. Проте відповідач наданим йому правом не скористався та не надав суду вказаний контррозрахунок.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки Товариство не довело суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які воно посилалося в обґрунтування своїх заперечень щодо незаконності та необґрунтованості вимог Банку щодо стягнення нарахованих трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про безпідставність його тверджень.

Разом з тим, оскільки заявлені до стягнення Банком розміри інфляційних втрат та трьох процентів річних є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та не суперечать положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Еко" (33018, місто Рівне, вулиця Д. Галицького, будинок 16, ідентифікаційний код: 31830396) на користь публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, місто Київ, провулок Шевченка, будинок 12, ідентифікаційний код: 00039002) 85 469 (вісімдесят п'ять тисяч чотириста шістдесят дев'ять) грн. 50 коп. заборгованості за кредитом, 42 369 (сорок дві тисячі триста шістдесят дев'ять) грн. 90 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 29 330 (двадцять дев'ять тисяч триста тридцять) грн. 87 коп. пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 7 224 (сім тисяч двісті двадцять чотири) грн. 90 коп. пені за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом, 12 269 (дванадцять тисяч двісті шістдесят дев'ять) грн. 63 коп. інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку з несвоєчасним поверненням тіла кредиту, 5 032 (п'ять тисяч тридцять дві) грн. 34 коп. інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку з несвоєчасним поверненням процентів за користування кредитом, три проценти річних у розмірі 5 446 (п'ять тисяч чотириста сорок шість) грн. 03 коп., нараховані у зв'язку з несвоєчасним поверненням тіла кредиту, три проценти річних у розмірі 1 219 (одна тисяча двісті дев'ятнадцять) грн. 79 коп., нараховані у зв'язку з несвоєчасним поверненням процентів за користування кредитом, а також 3 767 (три тисячі сімсот шістдесят сім) грн. 26 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26 лютого 2015 року

Суддя Є.В. Павленко