РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015№910/28971/14

За позовомДержавного підприємства "Дослідне господарство "Корделівське" Національної академії аграрних наук України
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Украгропром"
провизнання недійсною додаткової угоди №2 до Форвардного контракту №07/09-10-02 від 07.09.2010

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства "Дослідне господарство "Корделівське" Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" про визнання частково недійсною Додаткової угоди №2 до Форвардного контракту № 07/09-10-02 від 07.09.2010 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.12.2014 порушено провадження у справі №910/28971/14, розгляд справи призначений на 21.01.2015.

Ухвалою від 21.01.2015, відкладено розгляд справи на 18.02.2015.

В судовому засіданні 18.02.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 04.03.2015.

Ухвалою від 18.02.2015, відповідно до ст. 69 ГПК України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

В судове засідання 04.03.2015, представники сторін не з'явились.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог та зазначив, що на виконання вимог статуту 02.12.2010 було проведено позачергові збори учасників ТОВ "Торговий дім "Украгропром" відповідно до яких директору ТОВ "Торговий дім "Украгропром" Пахоті В.Ю. надано повноваження щодо укладення від імені товариства будь-яких правочинів в сумах та на умовах на його власний розсуд, в тому числі і форвардних контрактів та додаткових угод до них.

Крім того, відповідач у відзиві вказав, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору, з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень і такому разі суд може не брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

У відзиві на позов відповідач повідомив суду, що під час розгляду справи №902/1551/13 позивач не заперечував проти дійсності будь-яких умов форвардного контракту №ФК 07/09-10-02 від 07.09.2010 чи додаткових угод до нього. Після укладення спірної угоди, позивачем вчинені дії направлені на наступне схвалення правочину, а саме прийняття грошових коштів перерахованих відповідачем та часткова поставка позивачем товару.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

07.09.2010 між позивачем (продавець за договором) та відповідачем (покупець за договором) укладений форвардний контракт №ФК 07/09-10-02, за умовами якого, продавець зобов'язується передати покупцю у власність базовий актив, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його у кількості, строки та за ціною передбачених цим контрактом.

Ціна однієї тони товару в заліковій базі поставки EXW (франко-елеватор) відповідно до п. 3.1 контракту встановлюється сторонами у сумі 750,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 контракту, встановлена у п. 4.1 ціна товару є твердою і не підлягає перегляду, за будь-яких обставин протягом дії цього контракту. Загальна вартість цього контракту складає 1 627 500,00 грн., є кінцевою і зміні не підлягає (п. 4.4).

До цього контракту сторонами підписана додаткова угода №1 від 27.12.2010, в якій виклали п.3.2 контракту у наступній редакції: "Кінцевий строк поставки товару за цим контракту встановлюється сторонами 15.08.2011".

Додаткова угода №2 сторонами укладена 04.07.2011, відповідно до якої п. 2.1 контракту викладено у наступній редакції:

"2.1. Базовим активом за цим контрактом виступає пшениця власного урожаю 2011 року, або набута продавцем в інший, не заборонений законодавством України спосіб, що відповідає ДСТУ-П-3768: 2010 "Пшениця. Технічні умови": - вологість - 13,5 % макс., смітна домішка - 3 % макс., зернова домішка - 10% макс., натурна вага - 720 г/л, без насіння карантинних рослин і сторонніх запахів".

Пункт 4.1 контракту сторони виклали у наступній редакції: "4.1. Ціна однієї тони товару в заліковій базі на базисі поставки EXW (франко-елеватор) відповідно до умов п. 3.1 цього контракту, встановлюється сторонами у сумі: 958,34 грн., ПДВ 191,66 грн., загальна вартість 1150,00 грн.

Пункт 4.4 контракту виклали у наступній редакції: "4.4. Вартість цього контракту складає 2 472 500,00 грн., ПДВ - 494 500,00 грн., загальна вартість 2 967 000,00 грн. є кінцевою і зміні не підлягає".

Згідно п. 5 цієї додаткової угоди, сторони погодили, що у зв'язку зі зміною ціни базового активу та загальної вартості контракту, оплату різниці загальної вартості контракту, що виникла в результаті такої зміни, покупець здійснює до 10.09.2011.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності додаткової угоди №2 від 04.07.2011 до форвардного контракту №07/09-10-02 від 07.09.2010.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підставою для недійсності Договору позивачем визначається:

Попри вимоги законодавства та домовленості, що досягнуті сторонами при укладенні контракту щодо не змінності ціни контракту, 04.07.2011 між сторонами укладено додаткову оспорювань угоду, якою ціну контракту змінено. Таким чином, оспорювана угода суперечать умовам контракту та вимогам Постанови КМ України від 19.04.1999 №632 "Про затвердження положення про вимоги до стандартної (типової) форми деривативів", що свідчить про її нікчемність.

По-друге, оскаржувана додаткова угода підписана представником відповідача без належних на підписання такої угоди повноважень.

Позивач зазначає, що з довідки з Єдиного державного реєстру керівник ТОВ "ТД "Украгропром" - Пахота Володимир Юрійович має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори на суму, що не перевищує 500 000,00 грн.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що постанова на яку посилається позивач, не містить положень щодо заборони про укладення додаткових угод до форвардного контракту чи заборони зміни ціни під час дії контракту за згодою сторін. Крім того, з урахуванням укладених додаткових угод, контракт виконувався і позивачем і відповідачем. Крім того, відповідач повідомив про існування рішень господарських судів, якими стягнуто заборгованість з позивача на користь відповідача.

Відповідач повідомив суду про проведення позачергових загальних зборів учасників ТОВ "Торговий дім "Украгропром", відповідно до яких директору відповідача надано повноваження щодо укладення від імені товариства будь-яких правочинів, в сумах та на умовах на його власний розсуд, у тому числі форвардних контрактів та додаткових угод до нього.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Для визнання договору недійсним на позивача покладається, у відповідності до статті 33 ГПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З твердженням позивача щодо недійсності додаткової угоди, суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 Господарського кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Як вбачається з поданих матеріалів, в тому числі з контракту та оспорюваної додаткової угоди до нього, сторонами погоджені істотні умови про предмет, ціну та строк його дії.

Щодо зазначених позивачем підстав для визнання недійсною додаткової угоди до контракту, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до п. 14.3 контракту, всі доповнення і зміни до цього контракту вважаються дійсними, якщо вони оформлені письмово, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін.

З огляду на вищевикладене, сторони в установленому порядку та формі виразили свою волю щодо внесення змін до контракту уклавши оспорювань додаткову угоду.

Оспорювана додаткова угода до контракту укладена сторонами, підписана та скріплена їх печатками та не суперечить положенням постанови КМ України №632 від 19.04.1999 "Про затвердження положення про вимоги до стандартної (типової) форми деривативів", враховуючи, що вона не містить заборон про укладення додаткових угод до форвардного контракту чи заборону зміни ціни.

Відповідач повідомив суду, що форвардний контракт з урахуванням додаткових угод до нього, виконувався сторонами. Даний факт встановлений в рішенні господарського суду Вінницької області від 19.12.2013 у справі №902/1551/13 (чинне), який в порядку ст. 35 ГПК України, повторного доведення не потребує.

Спірна додаткова угода з боку ТОВ "Торговий дім "Украгропром" підписана Генеральним директором Пахотою В.Ю.

Відповідно до Статуту (в редакції чинній на дату підписання спірної угоди) ("е" пп. 12 п. 7.2.7) до компетенції Загальних зборів учасників товариства належить, надання директору попередньої згоди на, прийняття рішень щодо укладання товариством угод на суму, що перевищує 500 000,00 грн. однією операцією чи сесією пов'язаних операцій.

На виконання положень статуту, 02.12.2010 проведені позачергові загальні збори учасників ТОВ "Торговий дім "Украгропром", оформлені протоколом №02/12-2010. Відповідно до протоколу, директору товариства Пахоті Володимиру Юрійовичу надано повноваження щодо укладення від імені товариства будь-яких правочинів, в сумах та на умовах на його власний розсуд, з їх наступним їх затвердженням Загальними зборами учасників товариства, в тому числі, але не обмежуючись: форвардних контрактів та додаткових угод до нього.

Слід зазначити, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (п. 3.3 постанови пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013).

Враховуючи посилання в оспорюваній угоді на статут, як документ на підставі якого діє Генеральний директор відповідача, тому суд вважає, що позивачеві було відомо про обмеження повноважень представника відповідача при підписанні додаткової угоди, тому безпідставне посилання позивача щодо цього.

При цьому, відповідачем наданий протокол №02/12-2010 від 02.12.2010, з якого вбачається, що директору товариства Пахоті Володимиру Юрійовичу надано повноваження щодо укладення від імені товариства будь-яких правочинів, в сумах та на умовах на його власний розсуд, з їх наступним їх затвердженням Загальними зборами учасників товариства, в тому числі, але не обмежуючись: форвардних контрактів та додаткових угод до нього.

Сторонами не надано доказів подальшого затвердження Загальними зборами учасників товариства відповідача укладеного його керівником договору на суму, що перевищує 500 000,00 грн., відповідно до протоколу №02/12-2010 від 02.12.2010.

Однак, слід взяти до уваги, що у постанові пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013, зокрема в п. 3.5), зазначено, що відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Дослідивши подані документи та врахувавши вищенаведене, суд дійшов висновку про існування у Пахоти В.Ю. як керівника відповідача належним чином оформлених повноважень для укладення спірної Додаткової угоди до Контракту, а тому сам лише факт не затвердження додаткової угоди після її підписання Загальними зборами товариства відповідача не є підставою для визнання її недійсною.

Згідно ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4 постанови пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013).

Крім того, матеріалами справи підтверджується фактичне виконання умов Контракту зі змінами, внесеними оспорюваною Додатковою угодою, як позивачем (у вигляді поставки товару - пшениці), так і відповідачем (шляхом оплати поставленого товару), а тому суд приходить до висновку, що в момент поставки предмету Контракту (із змінами за Додатковою угодою) позивачем як особою, що оспорює дійсність цієї Додаткової угоди, було схвалено всі її умови, а тому наступне схвалення позивачем умов такого правочину за відсутності заперечень з боку відповідача унеможливлює визнання його недійсним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували відсутність чи обмеження у директора відповідача повноважень на підписання спірної додаткової угоди. Інших підстав, що свідчать про недійсність додаткової угоди №2 від 04.07.2011, позивач суду не представив.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши надані до матеріалів справи документи, відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання недійсним додаткової угоди №2 від 04.07.2011 до форвардного контракту №ФК07/09-10-02.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 10.03.2015.

Суддя М.Є. Літвінова