ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015 р. Справа № 914/4321/14

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів
до відповідача:Приватного підприємства „Ріал", м. Львів
про:визнання недійсними додатків до договорів безпроцентної позики
Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

За участю представників:

від позивача: Грунський В.О. - представник;

від відповідача: Данилів М.М. - представник, Батьків В.В. - представник; Дудяк Р.А. - адвокат.

Представникам сторін роз'яснено права і обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, в тому числі право заявляти відводи. У відповідності до ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась, оскільки відповідного клопотання сторонами не подавалось.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів, надалі - позивач, до Приватного підприємства „Ріал", м. Львів, надалі - відповідач, про визнання недійсними, укладені між позивачем і відповідачем додаток № 1 від 30.05.2014 р. до договору безпроцентної позики від 20.05.2014 р., додаток № 1 від 25.06.2014р. до договору грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., додаток № 1 від 05.07.2014 р. до договору грошової безпроцентної позики від 18.06.2014 р., додаток № 1 від 10.07.2014 р. до договору грошової безпроцентної позики від 01.07.2014 р., додаток № 1 від 10.07.2014 р. до договору грошової безпроцентної позики від 02.07.2014 р.

Ухвалою суду від 10.12.2014 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 21.01.2015 р.

21.01.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю.

10.02.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду від 21.01.2015 р., від 04.02.2015 р. та від 10.02.2015 р.

10.02.2015 р. через канцелярію на розгляд суду сторони подали суду клопотання з проханням продовжити строк розгляду спору.

Ухвалою суду від 10.02.2015 р. продовжено строк розгляду спору до 24.02.2015 р. та відкладено розгляд справи на 24.02.2015 р.

В засідання суду 24.02.2015 р. з'явилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті справи. Представник позивача просив задоволити позовні вимоги повністю. Позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що додаткові договори до договорів грошової безпроцентної позики укладені сторонами спору з порушенням вимог ч. 3 ст. 92, ч. ч. 3, 5 ст. 203, ч. 3 ст. 509, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 65 Господарського кодексу України, оскільки такими позивачу створено надзвичайно невигідні умови повернення позики порівняно з умовами первинних договорів, у зв'язку із чим вказані додатки до договорів грошової безпроцентної позики підлягають визнанню недійсними судом, на думку позивача. Зокрема позивач вказує, що у спосіб укладення додатків до договорів грошової безпроцентної позики одній зі сторін договорів (відповідачу) надано можливість стягувати з іншої сторони цих договорів (позивача) надмірні грошові суми в якості неустойки, що спотворило дійсне правове призначення неустойки як виду забезпечення виконання зобов'язання, перетворивши його на інструмент невиправданого збагачення кредитора за рахунок боржника.

З урахуванням викладеного вище позивач вважає, що укладення оскаржуваних додатків до договорів грошової безпроцентної позики не забезпечувало досягнення будь-якої господарської мети, яка відповідає діяльності підприємства, а слугувало інструментом доведення позивача до стану неплатоспроможності з метою заволодіння третьою особою належним позивачу на праві власності торгівельним центром по вул. Ак. Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3949,90 м.кв.

Представники відповідача в судовому засіданні просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач вказував, що укладення оскаржуваних додатків до договорів грошової безпроцентної позики зумовлювалося складною фінансово-економічною ситуацією, як позичальника (позивача), так і позикодавця (відповідача). Також у своїх запереченнях на позовну заяву відповідач відзначав, що укладаючи спірні додатки до договорів грошової безпроцентної позики призначений рішенням засновника ПП «ТІМ» (позивача) від 10.03.2013 р. директор підприємства мав необхідний обсяг цивільної дієздатності та діяв, не перевищуючи повноважень, встановлених статутом (в статуті відсутні обмеження стосовно укладання директором підприємства будь-яких договорів (додаткових угод)).

Заперечуючи проти доводів позовної заяви в частині наявності в директора ПП «ТІМ» (позивача) умислу на штучне створення значного боргу з метою доведення позивача до стану неплатоспроможності, відповідач відзначив, що такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача та є його суб'єктивною думкою.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

20 травня 2014 року, 11 червня 2014 року, 18 червня 2014 року, 01 липня 2014 року та 02 липня 2014 року між Приватним підприємством «Ріал» в особі директора Рапіти Петра Михайловича та Приватним підприємством «ТІМ» в особі директора Хомяка Романа Степановича укладено договори грошової безпроцентної позики.

За умовами пункту 2.2 договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р. та пунктів 1.1 договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. відповідач зобов'язався надати позивачу фінансову підтримку (допомогу) на поворотній основі у вигляді грошових коштів розміром відповідно 40000,00 грн., 100000,00 грн., 100000,00 грн., 50000,00 грн. та 85000,00 грн., а загалом фінансової підтримки (допомоги) на суму 375000,00 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р. строк повного повернення позивачу отриманих за договором грошових коштів становить сім місяців з моменту їх надання, але не пізніше ніж 01.01.2015 р. Пунктом 2.2 договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. встановлено, що строк, на який надається фінансова підтримка (допомога), становить один календарний рік з моменту надходження грошових коштів на поточний рахунок позичальника (позивача).

Виконуючи умови договорів грошової безпроцентної позики від 20.05.2014р., 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. в частині надання позивачу фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі в розмірі, визначеному договорами, відповідачем платіжними дорученнями № 11 та № 116 від 21.05.2014 р., № 149 від 11.06.2014 р., № 153 від 18.06.2014 р., № 174 від 01.07.2014 р., № 175 від 02.07.2014 р., № 182 від 08.07.2014 р. та № 183 від 10.07.2014 р. перераховано позивачу грошові кошти на загальну суму 375000,00 грн., чим в повному обсязі виконано взяті на себе в цій частині договорів зобов'язання.

Судом встановлено, що оскаржуваним додатком № 1 від 30.05.2014 р. до договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р. вирішено викласти п. 3.1 договору в редакції, яка передбачала зменшення строку користування позивачем фінансовою допомогою (підтримкою) до одного місяця з моменту отримання грошових коштів, але не пізніше 20.06.2014 р. Оскаржуваними додатками до договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. вирішено викласти пункт 2.2 договорів в редакції, яка також передбачала зменшення строку користування позивачем фінансовою допомогою (підтримкою) до одного місяця з моменту отримання грошових коштів, але не пізніше ніж 11.07.2014 р., 18.07.2014 р., 01.08.2014 р. та 02.08.2014 р. відповідно (п. 3.1 в редакції, викладеній оскаржуваними Додатками).

Крім цього, з метою встановлення спеціальних правових заходів майнового характеру для забезпечення виконання позичальником (позивачем) зобов'язань щодо повернення отриманих грошових коштів, сторони вирішили викласти пункти 7.1. та 7.2. договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р. і пункти 4.4. та 4.5 договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. в редакціях, які передбачали сплату позичальником одноразово штрафу у розмірі 40 (сорока) відсотків від своєчасно неповернутої суми позики, а також пені у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення.

Згідно ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо недотримання при укладенні спірних додатків до договорів грошової безпроцентної позики засад цивільного законодавства відносно розумності та справедливості в стосунку до однієї зі сторін, господарський суд відзначає, що зміст первісної редакції договорів грошової безпроцентної позики, визначеної сторонами на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості, передбачав безоплатне користування позивачем наданими йому в якості фінансової підтримки (допомоги) грошовими коштами впродовж одного календарного року, і лише за умовами договору грошової безпроцентної позики - впродовж семи календарних місяців. При цьому, зміст договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014 р., 18.06.2014 р., 01.07.2014 р. та 02.07.2014 р. не встановлював жодних спеціальних правових заходів майнового характеру з метою забезпечення належного виконання позичальником (позивачем) взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів. Також судом не встановлено, що з метою забезпечення належного виконання позичальником (позивачем) взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів за вказаними договорами між сторонами укладалися договори, які б забезпечували виконання цих зобов'язань (договори застави, іпотеки тощо), як і не було встановлено, що таке виконання забезпечувалося порукою третіх осіб (фінансовою, майновою).

Спеціальні правові заходи відповідальності майнового характеру встановлювалися лише п. 7.1 договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р., відповідно до якого при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі трьох відсотків від неповерненої суми позики, що за умов неповернення отриманої за цим договором грошової суми в повному обсязі складало 1200,00 грн. Також, відповідно до пп. 5.1.4 п. 5.1 договору грошової безпроцентної позики від 20.05.2014 р. позичальник, виконуючи умови цього договору, зобов'язаний укласти договір застави на користь позикодавця. Разом з тим, судом не встановлено, що виконуючи обов'язки, встановлені пп. 5.1.4 п. 5.1 вказаного договору, позичальником (позивачем) укладався договір застави на користь позикодавця.

З урахуванням викладеного вище суд констатує, що зміст договорів грошової безпроцентної позики в їх первинній редакції характеризувався певним дисбалансом інтересів сторін, оскільки передбачав безоплатне користування позичальником (позивачем) грошовими коштами, отриманими в якості фінансової підтримки (допомоги), без будь-яких забезпечувальних гарантій їх повернення, а також без застосування до позичальника спеціальних правових заходів майнового характеру у випадку невиконання ним зобов'язань щодо повернення грошових коштів.

Встановлюючи спеціальні правові заходи майнового характеру з метою забезпечення виконання позичальником (позивачем) зобов'язань щодо повернення отриманих грошових коштів, сторони за договорами грошової безпроцентної позики на свій розсуд відповідно до досягнутої взаємної домовленості визначили, що у випадку порушення строку повернення отриманих за договорами грошових коштів, позичальник сплачує одноразово штраф у розмірі 40 (сорока) відсотків від своєчасно неповернутої суми позики, а також пеню у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення.

Разом з тим господарський суд вказує на недоведеність припущень позивача стосовно того, що встановлюючи вказані спеціальні правові заходи майнового характеру з метою забезпечення виконання позичальником (позивачем) зобов'язань щодо повернення отриманих грошових коштів, сторони, від імені яких діяли нібито перебуваючи в родинних стосунках особи, мали умисел на створення у позивача заборгованості в значному розмірі та збагачення в такий спосіб відповідача.

При цьому розглядаючи можливість визнання недійсним договору (додаткових угод), укладеного з урахування принципу свободи особою, котра мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та діяла не перевищуючи повноважень, встановлених статутом з тих мотивів, що встановлений спірними додатками розмір відповідальності є «значним», «надмірним», а також можливість збагачення у зв'язку із цим кредитора (відповідача) за рахунок боржника (позивача), суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України суду надано право зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, з урахуванням ступеня виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України також містить норму, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічна норма міститься й у п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Тобто, господарський суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, не звільняючи повністю боржника від їх сплати.

При цьому, п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином в розумінні роз'яснень відповідної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, право на зменшення розміру штрафних санкцій, встановлене приписами ст. 83 ГПК України, господарський суд реалізовує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою.

За результатами розгляду питання чи вправі суд зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, за відсутності вини кредитора у порушенні зобов'язання боржником, Вищий господарський суд України у п. 42 інформаційного листа від 07.04.2008 р. №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» роз'яснив, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

З урахуванням викладеного вище суд відзначає, що відповідальність за неналежне виконання позичальником (позивачем) зобов'язань щодо повернення грошових коштів, встановлена спірними додатками до договорів грошової безпроцентної позики у визначеному обсязі не настає автоматично, а при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, правила яких направлені саме на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником, така відповідальність підлягає зменшенню, зокрема, за ініціативою суду при розгляді ним справи про стягнення з боржника сум неустойки (штрафу).

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим позивач не довів обставин, з якими положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання договорів (Додатків до Договорів грошової безпроцентної позики) недійсними та не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження цих обставин, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з мотивів, зазначених в позові.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з нормою ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 4-2, 4-3, 4-5, 4-7, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів, відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Повне рішення складено 03.03.2015 р.

Суддя Артимович В.М.