КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 910/22251/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників :

позивача - не з'явились

відповідача - Ляхович С.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телтрейд"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 332010,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 по справі №910/22251/14 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телтрейд" 312000 грн. - боргу, 13719 грн. 45 коп. - пені, 1923 грн. 29 коп. - 3% річних, 4368 грн. - інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 6640 грн. 47 коп.

Не погоджуючись з рішенням відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду 03.03.2015.

27 лютого 2015 року представником відповідача, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, подано клопотання про зупинення провадження по справі.

В судове засідання 03.03.2015 з'явився представник відповідача.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник відповідача повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 86), колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав клопотання про зупинення провадження по справі, а також підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014.

Проти розгляду справи у відсутність представника позивача не заперечував.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про зупинення провадження по справі, прийшла до висновку про відмову в його задоволенні, оскільки відповідачем не надано доказів існування наявності пов'язаної справи (ухвала про порушення провадження).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, у разі наявності рішення суду про визнання недійсною умови договору.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

17 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №17/12-01 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору позивач зобов'язався поставляти відповідачу обладнання, а відповідач зобов`язався приймати та оплатити його вартість на умовах договору.

Згідно з п. 1.2. Договору загальний перелік обладнання, його вартість та кількість визначається у специфікації (додатках), яка узгоджується сторонами та є його невід'ємною частиною.

Відповідно до специфікації від 17.12.2013, що є додатком №1 до Договору, загальна вартість обладнання становить 412 000,00 грн. та розподіляється на п'ять партій поставок.

Згідно з п. 2.1. Договору, обладнання, визначене в п.1.1. даного Договору, поставляється позивачем окремими партіями. Першу партію товару позивач зобов'язався поставити у строк до 23.12.2013 р. включно. Друга партія товару та кожна наступна партія мала поставлятись позивачем протягом 5 календарних днів, з моменту здійснення відповідачем 100% передплати вартості узгодженої партії.

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що загальна вартість обладнання становить 412 000,00 грн. У випадку не отримання, Покупцем, з власної ініціативи, будь-якої з частин обладнання, визначеного в додатку 1 до Договору, вартість поставленого обладнання за актом приймання-передачі прирівнюється до загальної вартості договору, визначеної в п.3.1. Договору, яку Покупець зобов'язаний оплатити, згідно з порядком розрахунків, визначених в п.3.2. Договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору, розрахунки за поставлене Обладнання відповідач мав проводити шляхом перерахування грошових коштів на рахунок поизвачув наступному порядку:

- за І партію товару - 100000,00 грн., в тому числі ПДВ відповідач сплачує з відстрочкою платежу строком до 31.01.2014;

- за II партію товару - 78000,00 грн. відповідач сплачує в строк до 28.02.2014 включно;

- за ІІІ партію товару - 78000,00 грн. відповідач сплачує в строк до 31.03.2014 включно;

- за ІV партію товару - 78000,00 грн. відповідач сплачує в строк до 30.04.2014 включно,

- за V партію товару 78000,00 грн. - відповідач сплачує в строк до 31.05.2014 включно.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу обладнання - Контролер БС Huawei BSC6680 на суму 100000, 00 грн. Відповідач, розрахувався за отриманий товар, на суму 100000,00 грн. В той же час, відповідач всупереч умовам Договору, не оплатив авансові платежі за наступні партії товару, в зв'язку з чим відповідач на підставі п. 3.1. Договору, направив відповідачу претензію з вимогою сплатити суму заборгованості за договором в розмірі 312000,00 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні в частині стягнення основної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.5.2. Договору, у випадку прострочення строків оплати за Обладнання, визначених в. п.3.2. Договору, постачальник вправі вимагати, а Покупець зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент виникнення прострочення платежу (платежів), від простроченої суми за кожен день прострочення платежів.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача та місцевого господарського суду щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, який складений арифметично вірно, приходить до висновку про його обґрунтованість.

Твердження апелянта щодо недійсності п.3.1 Договору №17/12-01 від 17.12.2013, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки визнання недійсним пункту Договору не є предметом спору в даній справі.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю або у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, у разі, якщо він суперечить законодавству.

Згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 3.1. Договору сторони встановили, що загальна вартість Договору становить 412000,00 грн. Тобто, ціна Договору є чітко визначеною, а не орієнтовною, як стверджує відповідач.

Крім того, зазначеним пунктом Договору сторони погодили, що у випадку не отримання, Покупцем, з власної ініціативи, будь-якої з частин обладнання, визначеного в додатку 1 до Договору, вартість поставленого обладнання за актом приймання-передачі прирівнюється до загальної вартості договору, тобто до 412 000,00 грн. (визначена п.3.1. Договору), яку Покупець зобов'язаний оплатити, згідно з порядком розрахунків, визначених в п.3.2. Договору.

Колегія суддів зазначає, в даному випадку п .3.1. Договору не змінює ціну поставленого обладнання, а спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені Договором. Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не позбавлений права вимагати від позивача до поставки обладнання, передбаченого умовами Договору.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, прийшла до висновку, що Договір №17/12-01 від 17.12.2013 не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне та відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої відбулося судове рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 по справі №910/22251/14 - без змін.

Матеріали справи №910/22251/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

О.М. Баранець

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.03.2015