ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 березня 2015 р. Справа № 903/127/15

за позовом приватного підприємства "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС", м. Черкаси

до державного підприємства "Волиньвугілля", м. Нововолинськ, Волинська область

про стягнення 284390,49 грн.

Суддя Вороняк А. С.

при секретарі судового засідання Чорному С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Хотинець М.У., довіреність №71 від 23.02.2015р.

від відповідача: н/з

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: приватне підприємство "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС" звернулося з позовом державного підприємства "Волиньвугілля" про стягнення 252594,63 грн., з них 196677,60 грн. - інфляційних втрат, 55917,03 грн. - 3% річних та судових витрат по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення господарського суду Волинської області від 02.07.2012р. у справі №5004/601/12, наказ господарського суду Волинської області від 02.08.2012р. №5004/601/12-1 та на положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 11.02.2015р. було порушено провадження у справі, а справу призначено до розгляду на 25.02.2015р. та зобов'язано сторони надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

25.02.2015р. в судовому засіданні представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог в якій зазначено, що позивачем донараховано відповідачу інфляційні втрати та 3% річних за вказані у новому розрахунку періоди. Додатково надають докази доплати судового збору у розмірі 635,92 грн.(платіжне доручення №1062 від 19.02.2015р.), докази надіслання відповідачу заяви про збільшення позовних вимог, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на відповідача (станом на 16.02.2015р.), письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору.

Представники відповідача в судовому засіданні 25.02.2015р. позовні вимоги із врахуванням заяви про збільшення останніх визнали, не сплату заборгованості пояснювали скрутним фінансовим становищем підприємства.

У судовому засіданні 25.02.2015р. було оголошено перерву до 04.03.2015р..

У судовому засіданні 04.03.2015р. представником позивача подано уточнення до заяви про збільшення позовних вимог в яких вказала на технічну помилку у п.2 прохальної частини заяви про збільшення позовних вимог, просять стягнути з відповідача 284390,49 грн., з них 225951,35 грн. - інфляційних втрат, 58439,14 грн. - 3% річних.

Суд розглянувши заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 25.02.2015р. із врахуванням уточнень поданих 04.03.2015р., які подані до початку розгляду справи по суті, в порядку ст.22 ГПК України приймає їх, тому справа вирішується з нової ціни позову у сумі 284390,49 грн., з них 225951,35 грн. - інфляційних втрат, 58439,14 грн. - 3% річних.

Представник позивача в судовому засіданні 04.03.2015р. позов підтримала, вимоги просила задовольнити із врахуванням поданих збільшень.

Відповідач в судове засідання 04.03.2015р. не з'явився, уповноваженого представника не направив, проте був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується відмітками представників відповідача(Герасимчук Л.Р. та Борсук М.М.) на повідомлені про оголошення перерви у судовому засіданні 25.02.2015р..

З урахуванням вимог ст.69 ГПК України справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд, -

встановив:

02.07.2012р. рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/601/12, яке набрало законної сили 20.07.2012р.(наказ господарського суду Волинської області від 02.08.2012р. за №5004/601/12-1), позовні вимоги ПП "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС" задоволені частково, стягнуто з ДП "Волиньвугілля" 542164,90 грн. основного боргу, 97588,80 грн. - пені, 14294,05 грн. - 3% річних, 5936,81 грн. - індексу інфляції, 37951,54 грн. - 7% штрафу, 15495 грн. в повернення по сплаті судового збору та 35000 грн. витрат на послуги адвоката. Що загалом становить суму 748431,10 грн..

Згідно ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду(іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі особи.

Отже факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Таке припущення може бути спростовано в загальному порядку.

Факт укладання Договору, отримання відповідачем товару та не проведення при цьому вчасно всіх оплат встановлено в рішенні господарського суду Волинської області від 02.07.2012р. у справі №5004/601/12, у відповідності до умов ч.5 ст.35 ГПК України не доводяться при розгляді даної справи.

Відповідачем зазначене рішення станом на час розгляду справи (04.03.2015р.) не виконано.

Позивач просить стягнути з відповідача 225951,35 грн. - інфляційних втрат, які нараховані на суму 748431,10 грн. з жовтня 2013р. по січень 2015р. та 58439,14 грн. - 3% річних, які нараховані на суму 748431,10 грн. за період прострочення оплати з 21.07.2012р. по 25.02.2015р., на що суд зазначає наступне.

Згідно ст.202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або заміни його умов не допускається.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник рахується таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений термін, визначений договором або законом.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.2 п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ч.1 ст.625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст.614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Також, згідно п.3 ч.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанови від 12.09.2011р. №3-73гс11, від 14.01.2011р. №3-116гс11 та від 23.01.2012р. по справі №3-142гс11).

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, що приводять до неможливості виконання ним грошового зобов'язання перед ПП "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС", якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють ДП "Волиньвугілля" від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Проте суд зазначає, що сума 748431,10 грн. на яку нараховані інфляційні втрати та 3% річних складається із 542164,90 грн. основного боргу, 97588,80 грн. - пені, 14294,05 грн. - 3% річних, 5936,81 грн. - індексу інфляції, 37951,54 грн. - 7% штрафу, 15495 грн. в повернення по сплаті судового збору та 35000 грн. витрат на послуги адвоката.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа неустойки(штраф, пеня) зовсім інша, оскільки останні - є видами забезпечення виконання зобов'язання (ст.ст.546, 549 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, неустойка носить допоміжний (акцесорний характер) до основного зобов'язання.

Викладене підтверджується положеннями ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої грошове зобов'язання - зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов'язань боржника … не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити неустойку(штраф, пеню) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 ЦК України, тому що штраф і пеня є видами забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі й грошового.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/601/12 від 02.07.2012р. на користь ПП "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС" було стягнуто штраф та пеню, правова природа цього боргу, як штрафних санкцій з прийняттям рішення не змінилася, штраф та пеня у грошове зобов'язання не перетворилися, а тому відсутні підстави для застосування положень ст.625 ЦК України.

Дана правова позиція міститься у постанові судової палати у господарських спорах Верховного Суду України від 18.02.2014р. у справі 3-2гс14.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахуванні позивачем інфляційні втрати та 3% річних на суму в яку входять інфляційні втрати та 3% річних, що стягнуті за рішення суду, не підлягають до задоволення, оскільки сплата боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних (які мають компенсаційний характер) поширюється лише на випадки прострочення виконання основного(договірного) грошового зобов'язання, їх правова природа після прийняття рішення не змінилася.

Також суд зазначає, що 15495 грн. судового збору та 35000 грн. витрат на послуги адвоката згідно ст.44 ГПК України відносяться до складу судових витрат, які згідно ст.49 ГПК України розподіляються суддею за результатами розгляду справи, а їх розмір не знаходиться у безпосередньому зв'язку з неналежним виконанням відповідачем основного договірного(грошового) зобов'язання (наприклад сплата за отриманий товар), що унеможливлює нарахування на них інфляційних втрат та 3% річних згідно ст.625 ЦК України, оскільки їх правова природа після прийняття рішення також не змінилася.

Суд провівши власний перерахунок інфляційних втрат за період з жовтня 2013р. по січень 2015р. на суму основної заборгованості в розмірі 542164,90 грн. та перерахунок 3% річних за період прострочення оплати з 21.07.2012р. по 25.02.2015р. на суму основної заборгованості в розмірі 542164,90 грн., вважає, що стягнення інфляційних втрат підставне в розмірі 142306,85 грн., а 3% річних в розмірі 42333,42 грн., в іншій частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних (83644,50 грн. та 16105,72 грн. відповідно) слід відмовити.

Згідно ч.5 ст.22 ГПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Згідно ч.5 ст.78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Судом не прийнято визнання позову представниками відповідача, оскільки таке визнання суперечить законодавству, а саме положення ст.230 ГК України, ст.ст.509, 546, 549, 625 ЦК України.

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 284390,49 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 184640,27 грн., з них 142306,85 грн. - інфляційних втрат, 42333,42 грн. - 3% річних, в частині стягнення 99750,22 грн., з них 83644,50 грн. - інфляційних втрат, 16105,72 грн. - 3% річних - відмовити.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.49 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 3692,81 грн. судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства "Волиньвугілля" (45400, Волинська область, м. Нововолинськ, вул. Луцька, 1, ) на користь приватного підприємства "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС" (18028, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Громова, буд. 34/1, кв. 34, ) 184640,27 (сто вісімдесят чотири тисячі шістсот сорок гривень двадцять сім копійок) грн., з них 142306,85 грн. - інфляційних втрат, 42333,42 грн. - 3% річних та 3692,81 (три тисячі шістсот дев'яносто дві гривні вісімдесят одну копійку) грн. витрат позивача по оплаті судового збору.

3. В задоволені позовних вимог приватного підприємства "СХІД-ІНВЕСТБУД-СЕРВІС" до державного підприємства "Волиньвугілля" в частині стягнення 99750,22 грн., з них 83644,50 грн. - інфляційних втрат, 16105,72 грн. - 3% річних - відмовити.

Повний текст рішення складено

10.03.2015

Суддя А. С. Вороняк