ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Справа № 922/5387/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 20.11.2014

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", смт. Золочів (вх. №781 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 13.01.15 у справі № 922/5387/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", смт. Золочів

про стягнення 132 442,81 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.01.2015 у справі № 922/5387/14 (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 99.594,00 грн. в якості основної суми боргу за договором про надання послуг № б/н від 15.10.2013 року; грошові кошти в розмірі 7648,27 грн. в якості пені за договором про надання послуг № б/н від 15.10.2013 року; грошові кошти в розмірі 3630,80 грн. в якості штрафу за договором про надання послуг № б/н від 15.10.2013 року; грошові кошти в розмірі 2668,57 грн. в якості трьох процентів річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України; грошові кошти в розмірі 18892,98 грн. в якості інфляційних нарахувань на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України., та 2648,70 грн. витрат по сплаті судового збору. В позові про стягнення 8,19 грн. трьох процентів річних відмовлено.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Відродження" звернулось до господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.01.2015 у справі № 922/5387/14 в частині стягнення штрафу в розмірі 1815,40 грн. та пені в розмірі 3824,13 грн. та відмовити в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Апеляційна скарга мотивована посиланням на те, що задоволені вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 3630,810 грн. та пені в розмірі 7648,27 грн. є завищеними та не відповідають передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідач вважає, що відсутність чи невисокий розмір збитків може бути в даному випадку підставою для зменшення судом розміру неустойки згідно з приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні його представник з наведеними відповідачем доводами не погоджується, вважає рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням за № 002697/2 про вручення поштового відправлення уповноваженій особі СТОВ "Відродження" - 10.02.2015.

Враховуючи, що всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте сторони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою господарським судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає можливим розглянути справу по суті в судовому засіданні 28.10.2014 року за відсутності представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (замовник) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Відродження" (виконавець) було укладено договір про надання послуг від 15.10.2013 р. б/н (а.с. 12-15), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов"язався надати послуги у відповідності до умов даного договору по збиранню урожаю сільськогосподарських культур (послуги), а замовник зобов"язався своєчасно прийняти роботу та оплатити її.

23 листопада 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору про надання послуг від 15.10.2013 року б/н, згідно з якою сторони узгодили між собою ціну за збір врожаю кукурудзи на рівні 363,08 грн. за 1 га (а.с. 16).

19 грудня 2013 року між сторонами було підписано акт здавання-приймання робіт (наданих послуг) №б/н (а.с. 17), відповідно до якого встановлено обсяги та вартість виконаних виконавцем робіт (наданих послуг) в розмірі 99594,00 грн., на підставі якого, у відповідності до п.5.2. договору, здійснюються розрахунки за надані послуги.

За змістом п. 5.7. договору розрахунки за надані послуги проводяться за наслідками збирання врожаю кожної культури згідно п.2.1. протягом 10 днів з моменту закінчення збирання врожаю.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач, в порушення п. 5.7. договору, не оплатив отримані послуги, у зв'язку із чим заборгованість останнього перед позивачем склала 99594,00 грн.

Таким чином, внаслідок порушення відповідачем умов договору в частині оплати послуг позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та законних інтересів з позовом до господарського суду про стягнення боргу в розмірі 99594,00 грн., нарахованих на підставі умов договору пені в розмірі 7648,27 грн., штрафу в розмірі 3630,80 грн., а також інфляційних втрат в розмірі 18892,98 грн. та трьох процентів річних в розмірі 2676,76 грн. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на те, що відповідач на день розгляду справи будь-яких аргументованих доводів, які б спростували викладені позивачем обставини не надав, наявність заборгованості перед позивачем відповідач не заперечує, докази погашення заборгованості згідно договору про надання послуг від 15.10.2013 р. б/н в матеріалах справи відсутні, керуючись ст.ст. 526, 530, 629, 901, 903 ЦК України, ст. 193 ГК Укравїни, суд першої інстанції визнав позовні вимоги про стягнення 99.594,00 грн. основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення інфляційних та 3% річних, суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2668,57 грн. в якості трьох процентів річних та грошових коштів в розмірі 18892,98 грн. в якості інфляційних втрат.

Крім того, виходячи з п. 9.2 договору, суд першої інстанції визнав правомірним нарахування пені за період з 30.12.2013 по 29.06.2014, в зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 7648,27 грн., а також на підставі п. 9.4 договору визнав правомірним нарахування штрафу в розмірі 3630,80 грн.

При цьому, судом першої інстанції відхилені доводи відповідача про зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій, виходячи з того, що відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження вжиття ним заходів до виконання зобов'язання за договором від 15.10.2013 р., а також зважаючи на те, що прострочення зобов'язань є тривалим: з 30.12.2013 р. станом на момент розгляду справи зобов'язання відповідачем по оплаті послуг не виконане, розмір пені та штрафу не перевищують розміру суми заборгованості, яка становить 99.594,00 грн.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідач в апеляційній скарзі суму основного боргу будь-якими доказами не спростовує, правильність висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості в розмірі 99594,00 грн., 2668,57 грн. - 3% річних та 18892,98 грн. інфляційних під сумнів не ставить. Але вважає, що задоволені вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 3630,810 грн. та пені в розмірі 7648,27 грн. є завищеними та не відповідають передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідач вважає, що відсутність чи невисокий розмір збитків може бути в даному випадку підставою для зменшення судом розміру неустойки згідно з приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Колегія суддів з наведеними відповідачем доводами не погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарську-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов. У разі порушення зобов'язання відповідно до ст. 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факт прострочення зобов'язання за договором про надання послуг від 15.10.2013 р., яким передбачено, що розрахунки за надані послуги проводяться за наслідками збирання врожаю кожної культури згідно п.2.1. протягом 10 днів з моменту закінчення збирання врожаю.

Отже, підписаний між сторонами акт здавання-приймання робіт (наданих послуг) №б/н (а.с. 17) на суму 99.594,00 грн. від 19 грудня 2013 року є підставою для проведення розрахунків, які відповідач був зобов'язаний здійснити до 29.12.2013 включно.

Сторонами у п. 9.2. договору про надання послуг від 15.10.2013 р. б/н погоджено наступне: у випадку прострочення проведення розрахунків замовник сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені, колегія суддів вважає, що

позивачем правомірно заявлена до стягнення сума пені в розмірі 7648,27 грн. за період з 30.12.2013 по 29.06.2014, і тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи, встановлений факт прострочення відповідачем своїх зобов'язань за договором, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача штрафу в розмірі 3630,80 грн. на підставі п. 9.4. договору, яким передбачено, що за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх обов'язків протягом дії даного договору винна сторона сплачує штраф у розмірі 10% від суми винагороди за збирання врожаю з площі 100 га за кожне таке порушення.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, відповідачем не надано ні до місцевого господарського суду, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження винятковості обставин, які унеможливили своєчасне виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару.

В свою чергу, нараховані позивачем пеня та штраф базуються на умовах договору, які в силу закону є обов'язковими для виконання, у тому числі для відповідача.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 статті 3 ЦК України).

В контексті наведеного, колегія суддів враховує, що відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження вжиття ним заходів до виконання зобов'язання за договором від 15.10.2013 р. В свою чергу прострочення зобов'язань є тривалим та станом на момент розгляду справи в суді зобов'язання відповідачем по оплаті послуг не виконане.

Стаття 42 Господарського кодексу України визначає як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому здійснення підприємницької діяльності и власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Колегія суддів також зазначає, що в даному випадку, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку штрафних санкцій, загальний розмір нарахованої пені 7648,27 грн. та штрафу в сумі 3630,80 грн. є значно меншим від розміру основної заборгованості, яка становить 99954,00 грн. В той час, як тривала несплата заборгованості та наслідки економічної кризи також негативно впливають на діяльність та майновий стан підприємства позивача.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення пені та штрафу, оскільки їх розмір не є значним порівняно з основною заборгованістю, а також відповідає умова договору.

Враховуючи обставини справи, надані сторонами документи в обг'рунутвання своїх вимог та заперечень, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 статті 233 Господарського кодексу України.

За таких обставин, відповідач ані під час вирішення спору у господарському суді Запорізької області, ані під час розгляду його апеляційної скарги не надав жодного документального доказу обґрунтованості та правомірності висловлених у своїй апеляційній скарзі тверджень. Тому, вказані вимоги відповідача, що зазначені ним в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для зміни або скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 13.01.15 у справі № 922/5387/14.

На підставі викладеного та керуючись статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статтею 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", смт. Золочів залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.01.15 у справі № 922/5387/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 27 лютого 2015 року

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.