ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа № 917/1301/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - Рубан Т.М., за довіреністю № 01-11/4170 від 03 квітня 2014 року; Ковтун Ю.І., за довіреністю № 01-11/16061 від 31 грудня 2014 року;

відповідача - Крамаренко В.В., за довіреністю № 1 від 19 грудня 2013 року.

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№ 48 П/1-6) на рішення господарського суду Полтавської області від 25 вересня 2014 року у справі № 917/1301/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Лубенської філії ПАТ "Полтаваобленерго", м. Лубни

до Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області, м. Лубни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Лубенська міська рада, м. Лубни Полтавської області

про стягнення 1 355 566,50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 25.09.2014 року по справі №917/1301/14 (суддя Г.І. Бунякіна) позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Лубенської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (з урахування ухвали про виправлення описки від 09 жовтня 2014 року) 1300478,41 грн., в т.ч. 1170000,00 грн. - заборгованості відповідача за період липень 2013 року по квітень (включно) 2014 року за спожиту електроенергію за умовами договору про постачання електроенергії № 1270 від 17 травня 2010 року, 25208,00 грн. пені за період листопад - грудень 2013 року та січень - квітень 2014 року відповідно до п. 4.2.1 Договору за несвоєчасну оплату спожитої електроенергії за умовами цього договору, 79560,00 грн. збитків від інфляції, 25710,41 грн. - 3 % річних та 26009,56 судового збору. У стягненні 10074,41 грн. інфляційних нарахувань та 45013,68 грн. пені - відмовлено. Припинено провадження у справі в порядку п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 200000,00 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не в повному обсязі з'ясовані обставини, які мають значення для справи, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, відмовивши в стягненні збитків від інфляції, 3% річних та суми пені.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що у відповідності до Постанови КМУ №30 від 29.01.2014р. «Про деякі питання надання у 2014 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах» протоколом засідання територіальної комісії з погашення такої заборгованості, яка відбулась 28.02.2014р. узгоджено обсяги боргу відповідача для проведення розрахунків з різниці в тарифах за послуги централізованого водопостачання, що утворилась за період 2010-2013 р. у сумі 8004700,00 грн., що суттєво перевищує борг перед енергопостачальною організацією. Тобто, державою визнано борг відповідача, який повинен бути сплачений за рахунок державних коштів; позивач своїм правом на отримання боргу відповідача з Державного бюджету України не скористався, не зважаючи на підписання протоколів про проведення субвенцій представниками НКРЕ.

А тому, на думку відповідача, відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідач зазначає про наявність у підприємства екологічної броні, визначеної Законом України «Про електроенергетику».

20.01.2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду позивач - ПАТ "Полтаваобленерго" надіслав відзив на апеляційну скаргу (вх. 683).

Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, винесено з дотриманням норм чинного законодавства, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 25.09.2014 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Зазначає, що відповідач необгрунтовано посилається на те, що позивач відмовився від участі в погашенні існуючої заборгованості шляхом проведення взаєморозрахунків у відповідності до Постанови КМУ від 29.01.2014 р. № 30, оскільки на даний час це питання остаточно не врегульовано на державному рівні; не визначено джерело фінансування субвенцій в Державному бюджеті, а тому поки що не можливо проведення таких взаєморозрахунків.

27.01.2015 р. позивач подав через канцелярію суду додаткові документи, які були колегією суддів долучені до матеріалів справи (вх. № 1141).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лубенську міську раду, м. Лубни Полтавської області.

Позивач на адресу Харківського апеляційного господарського суду надіслав доповнення до відзиву на апеляційну скаргу разом із додатковими документами в обгрунтування заперечень щодо наявності у відповідача екологічної бороні (вх. 1971 від 09.02.2015р. та вх. 2199 від 11.02.2015 р.).

11.02.2015 року через канцелярію суду Лубенська міська рада надала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю її представника в іншому судовому засіданні Лубенського міськрайонного суду (вх. 2201).

12.02.2015 року на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 27 січня 2015 року відповідач надав додаткове нормативно-правове обґрунтування апеляційної скарги, де зауважує, що факт наявності у підприємства екологічної броні звільняє його від сплати неустойки, оскільки заборгованість з наданих послуг виникла не з вини КП «Лубни-водоканал» (вх. 2267).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лубенська міська рада надала пояснення до апеляційної скарги, в яких підтримала апеляційну скаргу КП «Лубни-водоканал» з посиланням на те, що у підприємства відповідача є екологічна броня, що підтверджується актами екологічної, аварійної та технологічної броні, укладені між позивачем та відповідачем 15.06.2010 р.

Крім того, просить розглядати справу за відсутності представника Лубенської міської ради (вх. № 3458 від 03.03.15р.).

03.03.2015 року від відповідача надійшли копії додаткових документів (листування КП «Лубни-водоканал»), які були долучені до матеріалів справи (вх. № 3459).

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 р., у зв'язку з відпусткою судді Івакіної В.О. для розгляду справи № 917/1301/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М., суддя Россолов В.В.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 17.05.2010 року між Лубенською філією ВАТ "Полтаваобленерго" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго") та Комунальним підприємством "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області укладено договір про постачання електричної енергії № 1270, згідно умов якого постачальник (позивач) зобов'язувався продавати електричну енергію (як різновид товару) споживачу (відповідачу) для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 4 777 кВт, а споживач зобов'язувався оплачувати постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього Договору (т. 1 а.с.12-15).

Одним з обов'язків споживача відповідно до п. 2.3.3. договору про постачання електричної енергії було оплачувати вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Сторони обумовили порядок розрахунків в розділі 7 договору "Облік електричної енергії та порядок розрахунків", а також в Додатку № 2 "Порядок розрахунків" та в Додатку № 3 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" до Договору. Розрахунки за електричну енергію та інші платежі за розрахунковий період здійснюються за діючими тарифами та класу приєднання межі споживача. Розрахунковим вважається період з 8 годин 25 числа попереднього місяця до 8 годин також числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

01.02.2013 року між сторонами було укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти №1270z, відповідно до умов якого учасник (позивач) зобов'язувався поставити замовнику (відповідачу) електричну енергію (як різновид товару) для забезпечення потреб електроустановок замовника, а замовник - прийняти і оплатити вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Статтею 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

В статті 530 Цивільного кодексу України зазначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Дотримуючись зазначеної норми позивач виконав зобов'язання за укладеним договором. Відповідач належним чином не виконав зобов'язання по оплаті за спожиту електроенергію, внаслідок чого за період з липень 2013 року по квітень (включно) 2014 року утворилася заборгованість перед ПАТ "Полтаваобленерго" у розмірі 1 370 000,00 грн., що підтверджується відповідними відомостями, актами про обсяги спожитої електроенергії та актом звірки розрахунків станом на 01.05.2014 р., які містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 16-24, 27-46).

В ході розгляду справи судом першої інстанції, позивачем надано заяву про зменшення суми основного боргу, яка прийняті судом. Місцевим господарським судом було правомірно припинено провадження у справі на підставі п. 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення з відповідача заборгованості на суму 200 000,00 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електроенергію за період липень 2013 року по квітень 2014 року складає 1 170 000,00 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до матеріалів справи та чинного законодавства правильно зроблено висновок про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 1 170 000,00 грн.

До того ж, сума основного боргу відповідачем не оскаржується.

У зв'язку із порушенням відповідачем умов Договору щодо своєчасного та у повному обсязі виконання грошового зобов'язання, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується (пункт „2" листа Вищого господарського суду України від 17 липня 2012 року №01-06/950/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобов'язання, перевіривши арифметичних розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «Законодавство», враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 25 710,41 грн. та інфляційних в сумі 79 560,00 грн.

Крім того, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем надано заяву про збільшення розміру вимог в частині штрафних санкцій, які прийняті судом. У зв'язку із порушенням відповідачем умов Договору № 1270 від 17.05.2010 року, позивач нарахував пеню на суму боргу 1370000,00 грн., який виник за період з 01.0.82013 р. по 31.01.2014 р. (184 прострочених дня) у розмірі 25 208,00 грн. (розрахунок а.с. 246).

Місцевий господарський суд, здійснивши за допомогою калькулятору підрахунку штрафних санкцій «Ліга:Еліт 9.1.3» задовольнив позовні вимоги в цій частині.

У задоволенні клопотання відповідача щодо зменшення суми штрафних санкцій на 5 % - відмовив, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами важкого стану підприємства, а також не зазначено інших обставин, які б могли бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення пені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.2.1 договору про постачання електричної енергії сторони встановили відповідальність за порушення строків розрахунків передбачених пунктами 2.3.3.-2.3.4. цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком у вигляді пені у розмірі 0,01%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання зобов'язань передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Перевіривши розрахунок пені, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок, зроблений позивачем, відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 25208,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру пені таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Колегія суддів враховує рівень виконання відповідачем свого зобов'язання, в тому числі те, що на час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач сплатив борг лише на суму 200 000,00 грн., його загальну заборгованість перед позивачем, згідно наданої довідки Лубенської філії ПАТ "Полтаваобленерго" (т. 2 а.с. 72), що свідчить про неготовність відповідача якнайшвидше провести розрахунки. До того ж, розмір штрафних санкцій не є непомірно великим порівняно з розміром основної заборгованості, яка продовжує збільшуватись.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у зв'язку з порушення відповідачем умов Договору, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка виникла за період з листопада по грудень 2013 року, з січня по квітень 2014 року у розмірі 1170000,00 грн., яку правомірно стягнув суд першої інстанції. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня в сумі 25208,00 грн., 3% річних в сумі 25 710,41 грн. та інфляційні у розмірі 79 560,00 грн.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на Закон України «Про електроенергетику», зокрема, на те, що енергопостачальними мають право на відшкодування несплаченої споживачем частини вартості електричної енергії, що постачається йому на рівні екологічної броні електропостачання, за рахунок коштів державного або місцевого бюджету, а позивач не скористався цим правом, а навпаки звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача з урахуванням штрафних санкцій, колегія суддів зазначає наступне.

20.06.2012 р. Полтавською обласною державною адміністрацією затверджено оновлений Перелік споживачів електроенергії та їх обладнання, для якого має бути встановлена екологічна броня електропостачання у Полтавській області (Перелік).

25.07.2012 р. Лубенська філія ПАТ «Полтаваобленерго» направила КП „Лубни-водоканал" лист (вих. № 05-15-07-03/868) (т. 2 а.с.100), в якому згідно вимог п.п. 3.2., 3.5 Інструкції про складання Акта екологічної, аварійної та технологічної броні електропостачання споживача, затвердженої Наказом №26 від 19.01.2004р. Міністерства палива та Енергетики України, вказала на необхідність надати для розгляду перелік документів для перегляду Акту екологічної, аварійної та технологічної броні електропостачання споживача.

29.08.2012 р. КП „Лубни-водоканал" у відповідь на лист зазначив про неможливість обладнати живильні лінії, що забезпечують електропостачання струмоприймачів екологічної броні (вих. № 1-17/974) (т. 2 а.с.102).

Листом від 01.10.2013 р., вих. № 1005/30-64 Державна інспекція з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії у Полтавській області повідомила позивача про те, що КП „Лубни-водоканал" не внесений до Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки, а тому екологічна броня в акті екологічної, аварійної та технологічної броні електропостачання встановлюється на нульовому рівні.

Частиною 7 статті 20 Закону України "Про електроенергетику" визначено: фінансування екологічної броні електропостачання при несплаті або неповній оплаті за спожиту електроенергію споживачами, що мають таку броню, здійснюється з державного або місцевих бюджетів та відповідних джерел доходів цих споживачів. Кабінет Міністрів України затверджує порядок складання переліку споживачів та їх обладнання, для якого має бути встановлена екологічна броня електропостачання, а також затверджує порядок надання державою забезпечення виконання грошових зобов'язань окремих споживачів з оплати електричної енергії.

Проте сам порядок надання державою забезпечення виконання грошових зобов'язань окремих споживачів з оплати електричної енергії та його механізм відшкодування несплаченої споживачем частини вартості електричної енергії, що постачається споживачу на рівні екологічної броні електропостачання, за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, - відсутній.

На встановлену броню на нульовому рівні по об'єктам КП „Лубни-водоканал" відсутнє взагалі фінансування з відповідних бюджетів.

Крім оплати за спожиту електроенергію, згідно п.6.9 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. №28 в чинній редакції (т. 2 а.с. 103-104), споживач, який має погоджену в установленому порядку екологічну та/або, аварійну броню електропостачання, здійснює протягом перших трьох днів поточного розрахункового періоду платіж за резервування обсягу електричної енергії на покриття аварійної (екологічної) броні в наступному розрахунковому періоді за тарифами, які діють на день здійснення платежу.

Вказаних платежів КП „Лубни-водоканал" не проводив.

Чинним законодавством України визначено єдину можливість застосування рівня екологічної броні у величині, що більша за нуль лише за умови внесення даних про об'єкт до Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як убачається з Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки по Полтавській області на 2013 рік (т. 2 а.с. 112-113), який доречі, розміщений на офіційному сайті Держгірпромнагляду України, КП „Лубни-водоканал" не включений до цього Реєстру.

Тобто, КП „Лубни-водоканал" не надало жодного доказу, яким мав підтвердити наявність у свого підприємства екологічної броні.

Таким чином, посилання відповідача на наявність екологічної броні та неправомірне в зв'язку з цим нарахування позивачем штрафних санкцій, є необґрунтованими.

Крім того, гарантом погашення заборгованості в різниці в тарифах, яка виникла у відповідача, є держава, а не ПАТ «Полтаваобленерго», і тому недодержання підприємством відповідача умов договору є законодавчо закріпленим обов'язком споживача.

Посилання відповідача на особливий стан підприємства, також колегією суддів відхиляються, оскільки особливий стан був введений на підставі розпорядження міського голови м.Лубни № 231 «Про запровадження тимчасового особливого стану по зобов'язаннях КП «Лубни-водоканал» з 04.09.2014р., а предметом позову є стягнення заборгованості, яка виникла за період з липня по квітень 2014 року.

Вказані вище посилання відповідача в апеляційній скарзі не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та не спростовують їх правомірність.

Таким чином, колегія суддів визнає доводи відповідача в апеляційній скарзі позбавленими фактичного та правового обґрунтування, а так само такими, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків господарського суду Полтавської області, викладених в рішенні від 25 вересня 2014 року у даній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 25 вересня 2014 року у справі №917/1301/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 06.03.2015р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Россолов В.В.