ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа № 905/3674/14-908/5283/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Сідорова В.О. за дорученням №04/03-1 від 04.03.2015 р.

Земскова О.О. за дорученням №04/03-1 від 04.03.2015 р.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" м. Донецьк (вх. № 860 3/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 13.01.15 р. у справі № 905/3674/14-908/5283/14

за позовом Сільськогосподарського товариство з обмеженою відповідальністю "Злагода"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс"

про стягнення 347 572,65 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13.01.15 р. по справі № 905/3674/14-908/5283/14 (суддя Гончаренко С.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" 310 850,00 грн. основного боргу та 6 217,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду Запорізької області не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 13.01.15 р. по справі № 905/3674/14-908/5283/14, та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" про стягнення 347572,65 грн. Відповідач в обґрунтування викладених в апеляційній скарзі вимог посилається на те, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем рахунків-фактур, а судом не встановлено обставин, за яких відповідач отримував від позивача рахунки-фактури. В зв'язку з чим відповідач вважає, що у нього відсутній обов'язок здійснити оплату за договором. Крім того, відповідач посилається на те, що він не отримував ухвалу про порушення провадження у справі, а також вважає, що судом першої інстанції були порушені норми ст. 77 ГПК України в частині відкладення розгляду справи та оголошення перерви в засідання в зв'язку з неявкою представника відповідача.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу з наведеними відповідачем доводами не погоджується, вважає їх необґрунтованими, а висновки суду такими, що відповідають обставинам справи та нормам права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 09.09.2013 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Злагода" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" (покупець) укладений договір поставки № 1-ОК, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання у визначеному порядку і строки передавати у власність покупця товар відповідної кількості та якості, а також за визначеною ціною, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався приймати товар та оплачувати його вартість.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконав умови договору, а саме поставив відповідачу товар на загальну суму 426 870,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, належним чином засвідчені копії яких додані позивачем до позовної заяви. Відповідач товар отримав, однак за отриманий товар розрахувався частково в сумі 116 020,00 грн., внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 310 850,00 грн.

За таких обставин, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем товару та його отримання відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 310 850,00 грн. за отриманий ним товар.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 36 722,65 грн., суд першої інстанції відмовив в їх задоволенні з посиланням на необґрунтованість позовних вимог в зазначеній частині, встановивши, що сторонами в договорі не досягнуто згоди щодо розміру пені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, пов'язаних з предметом доказування у даній справі, а висновки, викладені в рішенні узгоджуються з приписами норм чинного законодавства, які в даному випадку регулюють спірні правовідносини, що призвело до прийняття правомірного рішення.

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів встановила наступне.

Так, за своєю суттю між сторонами склалися відносини за договором поставки № 1-ОК від 09.09.2013.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що одна сторона - постачальник зобов'язується передати у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму, що кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що на виконання умов договору позивачем з 18.09.2013 по 14.11.2013р. на користь відповідача були здійснені поставки сільгосппродукції на загальну суму 426 870,00 грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується підписами уповноваженої особи на видаткових накладних, скріплених печаткою ТОВ "Сінтезпродсервіс" та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, виданими на ім'я Савченка Дмитра Анатольовича.

Крім того, колегія суддів також приймаю до уваги наявні у справі копії податкових накладних, які в силу податкового законодавства є обов'язковими при передачі товару та внесення цих відомостей в реєстр виданих та отриманих накладних. Згідно ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, в матеріалах справи знаходяться копії рахунків-фактур на кожну партію товару, які були виставлені позивачем на оплату поставленого товару.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, факт поставки позивачем відповідачу товару згідно умов договору № 1-ОК від 09.09.2013 доведений відповідними видатковими накладними та довіреностями, які узгоджені сторонами та підтверджують факт прийняття відповідачем товару без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи скріплені печатками сторін на вказаних видаткових накладних та довіреностях.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов'язання згідно умов договору виконав у повному обсязі та належним чином.

Проте відповідач повний розрахунок за поставлений товар у повному обсязі не здійснив, що також не спростовано останнім під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідач стверджує, що позивач по справі не довів належними та допустимими доказами факту поставки продукції по договору, посилаючись при цьому на відсутність доказів направлення відповідачу рахунків-фактур на оплату.

Так, згідно п. 2.8 договору на кожну партію товару постачальник зобов'язаний надати покупцю рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транчпорту накладну, копії документів, які підтверджують якість товару.

Проте, зі змісту умов договору вбачається, що він не містить вказівок, що обов'язковою умовою оплати товару покупцем має бути рахунок-фактура на конкретну партію товару. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що договором та діючим законодавством не передбачена відмова від оплати товару з підстав надання документів не в повному обсязі.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не встановлював строку для передання документів (рахунків-фактур), не відмовлявся від договору. Докази звернення до позивача з відповідними письмовими претензіями щодо відсутності документів, які зазначені в п. 2.8 договору, або доказів звернення до позивача з листами щодо повернення отриманого відповідачем товару, або відмови від договору в матеріалах справи відсутні і таких доказів до суду не надано.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарознавчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 4.3 договору, оплата здійснюється покупцем на умовах, вказаних у додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною договору, а також на підставі підписаних сторонами видаткових накладних та виставлених постачальником рахунків-фактур на кожну партію товару.

Протягом дії договору сторони тричі укладали додаткові угоди, всі з яких містять умову про відстрочку платежу у 20 календарних днів з моменту постачання партії товару до установ Державної пенітенціарної служби України.

Таким чином, як вбачається з норм договору та приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, не направлення позивачем рахунків-фактури відповідачу не є підставою для невиконання останнім своїх договірних зобов'язань та для визнання позовних вимог необґрунтованими.

До того ж, рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей, відносяться накладна на відпуск товарно-матеріальних цінностей, накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, товарно-транспортна накладна та інше.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Оскільки факт поставки та отримання відповідачем продукції за видатковими накладними на умовах договору є доведеним та підтвердженим належними доказами - видатковими накладними, податковими накладними, довіреностями, іншими матеріалами справи, у відповідача у відповідності до ч. ст. 692 ЦК України виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність у нього обов'язку з оплати отриманого товару не мають належного документального та матеріального обґрунтування, оскільки умовами договору та положеннями ст. 692 Цивільного кодексу України чітко встановлено, що факт отримання товару, який в даному випадку є доведеним та підтвердженими підписаними сторонами видатковими накладними, є підставою для проведення розрахунків.

Беручи до уваги, що відповідач будь-якими доказами не спростував факт отримання ним товару за видатковими накладними, а також не надав суду доказів сплати заборгованості за поставлений товар в розмірі 310 850,00 грн., в зв'язку з чим позовні вимоги в зазначеній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу наведених відповідачем доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок того, що справу було розглянуто за відсутністю відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріали справи свідчать про те, що ухвалою господарського суду Донецької області від 10.06.2014р. було порушено провадження за позовною заявою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" 347 572,65 грн.

У зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарським судом Донецької області на території проведення антитерористичної операції у Донецькій області, на підставі розпорядження голови Вищого господарського суду України від 02.09.2014 року №28-р "Про зміну територіальної підсудності господарських справ", здійснено повторний автоматичний розподіл справи.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.11.2014 дана справа прийнята до провадження та призначена до розгляду на 13.01.2015.

Про те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи свідчить наявний в матеріалах справи витяг з офіційного сайту Судова влада України, на якому розміщено повідомлення про призначення справи до розгляду згідно ухвали господарського суду Запорізької області від 27.11.2014.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції були вжиті заходи щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної телефонограми (а.с. 116).

Проте, згідно акту господарського суду Запорізької області від 18.12.2014, протягом робочого часу 18.12.2014 за номером телефону ТОВ "Сінтезпродсервіс" - , ніхто не відповів (а.с. 117).

На підставі вищевикладених об'єктивних обставин, беручи до уваги, що господарським судом в межах наданих ним повноважень були здійснені всі необхідні дії щодо повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду справи, суд першої інстанції правомірно вважав за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України в судовому засіданні 13.01.2015.

Що стосується наведених відповідачем доводів про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання про перенесення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що вказане клопотання надійшло до суду 14.01.2015, тобто вже після прийняття рішення у справі, в зв'язку з чим вказане клопотання не було розглянуто судом в установленому законом порядку.

Отже, твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку та є такими, що спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, відповідач не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності викладених в апеляційній скарзі вимог. Наведені ним доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів, діючи в межах повноважень, наданих суду апеляційної інстанції у відповідності з приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення господарського суду Запорізької області від 13.01.15 р. у справі № 905/3674/14-908/5283/14 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарсько процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтезпродсервіс" м. Донецьк залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 13.01.15 р. у справі № 905/3674/14-908/5283/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 10.03.15 р.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.