КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 911/3752/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна"

на рішення Господарського суду Київської області

від 22.10.2014

у справі № 911/3752/14 (суддя - Мальована Л.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна", м. Тернопіль,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Ірпінь,

про стягнення 44 205 грн. 89 коп.,

за участю представників:

від позивача: Тесельський П.І. - представник (довіреність №34 від 14.10.2014),

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна" (надалі - ТОВ "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, відповідач) про стягнення 44 205,89 грн, з яких 36 873,75 грн основного боргу, 1 149,63 грн пені, 6 043,81 грн штрафу та 138,70 грн - три проценти річних, зумовлених неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по оплаті отриманого товару за договором поставки від 04.03.2014 №7332-КЕ/14.

Під час розгляду справи позивачем подавались заяви про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з частковою оплатою відповідачем товару.

Згідно останньої заяви ціна позову, відповідно до якої Господарським судом Київської області вирішувався спір, склала 39 784,96 грн, з них: 31 073,75 грн основного боргу, 2 382,48 грн пені, 6 043,81 грн штрафу та 284,92 грн - три проценти річних.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.10.2014 у справі № 911/3752/14 позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» 29 371,45 грн основного боргу, 2 475,08 грн пені, 284,92 грн три проценти річних, 5 899,80 грн штрафу та 1 827,00 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні 902,30 грн основного боргу, 144,01 грн штрафу та додатково нарахованої судом пені в розмірі 92,60 грн і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з відповідача 38 984,41 грн, з них: 30 273,75 грн основного боргу, 2 381,93 грн пені, 6 043,81 грн штрафу та 284,92 грн - 3 % річних.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що оскаржуване рішення є незаконним в частині зменшення судом заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу та в частині стягнутого розміру штрафних санкцій, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено в судове засідання на 16.02.2015.

В судовому засіданні представник позивача доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав повністю, оскаржуване рішення просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання відповідач свого уповноваженого представника не направив, хоча про день, місце та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Вислухавши думку представника позивача, враховуючи, що відповідач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявив клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності відповідача.

16.02.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.03.2014 між ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» (в тексті договору - продавець) та ФОП ОСОБА_2 (в тексті договору - покупець) укладено договір поставки № 7332-КЕ/14 (далі - договір), за умовами якого продавець зобов'язується передавати тютюнові або інші вироби (далі - товар) у власність покупця відповідно до його замовлення (замовлень), а покупець зобов'язується приймати та оплачувати товар на умовах, зазначених у цьому договорі. Придбаний покупцем за договором товар буде в подальшому реалізовуватися через об'єкти торгівлі покупця на території України (пункт 1.1. договору).

Пунктом 1.3 договору встановлено, що такий вступає в силу з моменту його підписання і діє до 03.03.2015 включно, а в частині здійснення платежів - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті отриманого товару.

Відповідно до пункту 3.9. договору покупець зобов'язаний надати продавцю належним чином оформлені документи, пов'язані з отриманням товару (накладні, довіреності тощо).

Згідно з пунктом 4.1. договору ціна товару визначається у відповідності з ціною, вказаною у прайс-листах продавця, яка діє на момент виконання продавцем замовлень покупця і вказується в видаткових накладних з урахуванням ПДВ. Загальна сума даного договору не обмежується і визначається на підставі фактично поставленого товару згідно видаткових накладних.

Максимальний строк відтермінування оплати за тютюнові вироби становить шість календарних днів і обраховується з дати виписки накладної. День, наступний за днем виписки накладної є першим днем при підрахунку строку, на який надано відстрочку. Останнім днем розрахунку є шостий календарний день (пункт 4.8. договору).

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення між ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» та ФОП ОСОБА_2 договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов'язку зі здійснення його оплати.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору позивач поставив відповідачеві тютюнові вироби на загальну суму 37 776,05 грн, що підтверджується видатковими накладними: № КЕ 14-000184913 від 09.07.2014 на суму 11 977,15 грн, № КЕ14-000184914 від 09.07.2014 на суму 1 532,04 грн, № КЕ14-000184954 від 09.07.2014 на суму 8 110,92 грн, № КЕ14-000184955 від 09.07.2014 на суму 4 026,48 грн, № КЕ14-000185004 від 09.07.2014 на суму 110,52 грн, № КЕ14-000185076 від 09.07.2014 на суму 5 959,18 грн та № КЕ14-000185361 від 09.07.2014 на суму 6 059,76 грн, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою позивача. Вказаний товар відповідачем був отриманий на підставі довіреності від 09.07.2014 № 719 (а.с. 13-20).

З урахуванням проведеної відповідачем попередньої оплати в сумі 2,25 грн та часткової оплати в сумі 900,05 грн (згідно платіжного доручення № 1992 від 15.08.2014 на суму 800,05 грн та платіжного доручення № 2027 від 27.08.2014 на суму 100,00 грн), на дату подання позову позивачем визначено розмір заборгованості за договором в сумі 36 873,75 грн.

Під час розгляду справи господарським судом, у зв'язку з проведеною відповідачем у період з 29.08.2014 по 21.10.2014 частковою оплатою товару, підтвердженням якої є наявні у справі платіжні доручення, позивачем подавались заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 80-111).

З урахуванням того, що заява про зменшення розміру позовних вимог в останній редакції не суперечить чинному законодавству, не порушує нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд правомірно прийняв таку заяву, згідно якої ціна позову склала 39 784,96 грн, з яких: 31 073,75 грн - основний борг, 2 382,48 грн - пеня, 6 043,81 грн - штраф та 284,92 грн - 3 % річних.

Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції правильно вказав, що при поданні заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем не було враховано часткової оплати відповідачем товару за платіжним дорученням № 2169 від 21.10.2014 на суму 800,00 грн.

Втім, належної оцінки тій обставині, що оплата мала місце після порушення провадження у справі №911/3752/14 суд не надав та не припинив провадження в цій частині згідно пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України, з підстав відсутності предмету спору, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне припинити провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 800,00 грн.

При вирішенні даного питання суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Пленуму Вищого господарського суду України, викладену в абзаці 3 пункту 4.4. постанови від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в якому зазначається, що припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Крім того варто зазначити, що суд першої інстанції, визначаючи розмір заборгованості відповідача, помилково зменшив її розмір, виходячи з оплат, проведених відповідачем за платіжними дорученнями № 1992 від 15.08.2014 на суму 800,05 грн та № 2027 від 27.08.2014 на суму 100,00 грн, які позивачем вже були враховані при поданні позовної заяви.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставного зменшення місцевим судом заборгованості відповідача за отриманий товар та дійшла висновку, що борг ФОП ОСОБА_2 перед ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» за отриманий по договору поставки товар з урахуванням часткових оплат на дату прийняття судового рішення складає 30 273,75 грн (37 776,05 грн - 7 502,30 грн).

За приписами статей 32-34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Факт здійснення господарських операцій сторонами у справі з поставки товару підтверджується первинними бухгалтерськими документами.

Зокрема, видаткові накладні, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, а надана суду довіреність на право отримання товарно-матеріальних цінностей - відповідно до вимог Інструкції «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 № 99.

Підписання відповідачем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксуючи одночасно факт здійснення господарської операції та договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України (лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати товару у повному обсязі в строк, визначений п. 4.8. договору не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів визнає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 30 273,75 грн.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань з оплати товару, крім основного боргу позивач просив стягнути з відповідача пеню, нараховану окремо за кожною видатковою накладною, з урахуванням часткових оплат за період з 16.07.2014 по 21.10.2014, розмір якої згідно розрахунку, долученого до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21.10.2014 № 1545/ГО, складає 2 382,48 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором Відповідно до статті

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пунктом 6.2. договору встановлено, що у разі прострочення покупцем строків оплати вартості отриманого товару, він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, колегія суддів встановила, що розмір пені за визначений позивачем період перевищує розмір, заявлений останнім до стягнення. Правильний розмір пені становить 2 388,16 грн.

Натомість, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 2 475,08 грн пені, у більшому розмірі, ніж був заявлений позивачем, що є порушенням пункту 2 частини 1 статті 83 ГПК України, яким обмежується право суду виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача.

В свою чергу, апеляційним господарським судом враховано, що в прохальній частині апеляційної скарги позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача пені в меншому розмірі, ніж визначено судовою колегією, а тому вимога щодо стягнення пені підлягає задоволенню в сумі 2 381,93 грн, тобто в розмірі, заявленому позивачем безпосередньо у скарзі.

Разом з тим, позивачем у відповідності до пункту 6.3. договору було заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 16 % від суми неоплаченого в строк товару, який за його розрахунком склав 6 043,81 грн.

Колегія суддів зазначає, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з пунктом 6.3. договору сторони погодили, що у випадку прострочення платежу понад 3 календарні дні покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 16 % від суми неоплаченого в строк товару за користування коштами.

Суд першої інстанції позовну вимогу про стягнення штрафу задовольнив частково в розмірі 5 899,80 грн, відповідно до здійсненого ним перерахунку (36 873,75 грн. х 0,16 = 5 899,80 грн).

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки вважає, що під час здійснення перерахунку штрафу суд невірно встановив дійсний розмір основної заборгованості.

Так, станом на 19.07.2014, тобто на момент прострочення відповідачем платежу понад 3 календарні дні, розмір заборгованості перед позивачем, з урахуванням попередньої оплати в сумі 2,25 грн, складав 37 773,80 грн, відтак, правильний розмір штрафу становить 6 043,81 грн (37 773,80 грн х 0,16), у зв'язку чим вимога про стягнення з відповідача штрафу підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача три проценти річних у розмірі 284,92 грн, що нараховані на суму боргу за кожною видатковою накладною окремо за період з 16.07.2014 по 21.10.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів встановила, що розмір 3% річних за визначені позивачем періоди становить 286,59 грн, тобто, перевищує розмір, що заявлений позивачем до стягнення.

З огляду на приписи пункту 2 частини 1 статті 83 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що вимога в частині стягнення 3% річних підлягає задоволенню відповідно до заявленого позивачем розміру в сумі 284,92 грн.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову частково у сумі 38 984,41 грн, з яких 30 273,75 грн основного боргу, 2 381,93 грн пені, 6 043,81 грн штрафу та 284,92 грн 3% річних. Провадження в частині 800,00 грн основної заборгованості підлягає припиненню.

У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду у відповідно до статті 104 ГПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на обґрунтованість доводів апеляційної скарги ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна», колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення та зміни рішення в частині вимог про стягнення основного боргу, пені та штрафу.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1 827,00 грн, при поданні позову та в розмірі 913,50 грн при поданні апеляційної скарги у відповідності до статті 49 ГПК України покладається судом на відповідача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2014 у справі № 911/3752/14 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2014 у справі № 911/3752/14 змінити.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна" (46020, м. Тернопіль, вул. Д. Лук'яновича, 1, код 30622532) 30 273 (тридцять тисяч двісті сімдесят три) грн 75 коп. основного боргу, 2 381 (дві тисячі триста вісімдесят одна) грн 93 коп. пені, 284 (двісті вісімдесят чотири) грн 92 коп. 3 % річних, 6 043 (шість тисяч сорок три) грн 81 коп. штрафу, а також 2 740 (дві тисячі сімсот сорок) грн 50 коп. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Мегаполіс-Україна" 800,00 грн основного боргу припинити».

4. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи № 911/3752/13 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук