РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

04 березня 2015 року Справа № 906/1317/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі судового засідання: Баклан Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" на рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1317/14

за позовом публічного акціонерного товариства "Таскомбанк" (м. Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" (м. Коростень, Житомирська область)

про стягнення 20357121,00 грн.

За участю представників:

Позивача - Шубін Олександр Леонідович ( довіреність № 5 від 19.01.2015 р. )

Відповідача - Снісаренко Крістіна Сергіївна ( довіреність № б/н від 04.11.2014 р. )

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1317/14 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я) позов публічного акціонерного товариства "Таскомбанк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" про стягнення 20357121,00 грн. задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 20564813,96 грн., з яких:19248200,00 грн. - заборгованість по кредиту, 1 276 575,13грн. - заборгованість по відсоткам, 40 038,83грн. - пеня, а також 73 080,00 грн. сплаченого судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами (т.1, арк.справи 179-181).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (т.2, арк. справи 4-8).

В апеляційній скарзі, зокрема, зазначає, що представник відповідача був відсутній у судовому засіданні 10.11.2015р. у зв'язку з тим, що про місце та час розгляду справи не був повідомлений у встановленому законом порядку, що є порушенням процесуальних прав відповідача та підставою, відповідно до п.2 ч.2 ст.111-10 ГПК України, для скасування рішення.

При цьому посилається на положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. №11 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України», п.3.5.1 Інструкції з діловодства в господарських судах України, пп. 3.6 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 №02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України».

Також зазначає, що, призначена рішенням суду першої інстанції, сума призначена до стягнення не відповідає дійсній сумі заборгованості за кредитним договором №04КЛ/49/794/ЮР від 19.10.2009р. відповідно до розрахунків фінансового відділу відповідача.

На підставі викладеного просить скасувати рішення господарського суду

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено (т.2, арк.справи 3).

Позивач надіслав на адресу Рівненського апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу (вх.№1170/15 від 20.01.2015р., арк..справи 31-35), в якому заперечує проти доводів скаржника.

Позивач, зокрема, зазначає, що 03.10.2015р. господарським судом Житомирської області було винесено ухвалу про порушення провадження у справі №906/1317/14 у відповідності до вимог ст.ст. 64, 65 ГПК України, про що свідчать матеріали справи.

Стверджує, що сума заборгованості Позичальника за Кредитним договором № 04КЛ/49/794/ЮР від 19.10.2009 р станом на 09.09.2014 р. складає 20 357 121,00 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 19 248 200,00грн.; заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) - 1 096 222,17 грн.; пеня на суму простроченої заборгованості - 12 748,83 грн.

Ця сума і була стягнута з відповідача оскаржуваним рішенням суду, про що чітко зазначено в його мотивувальній частині, а відтак твердження скаржника про незрозумілість розрахунку заборгованості позивач вважає такими, що не знаходять свого підтвердження.

Обґрунтовуючи заперечення посилається на норми ст.ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, ст.530, 610, 611, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України

На підставі викладеного просить рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1317/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалами суду від 11.02.2015р. продовжено строк розгляду апеляційної скарги до 15.03.2015р. та відкладено розгляд скарги на 04.03.2015р.

У судовому засіданні 04.03.2015 р. представник відповідача підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав викладених в ній. Вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, тому просила суд його скасувати, апеляційну скаргу - задоволити.

Представник позивача заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав викладених у запереченні на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції є законним та обгрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просив суд рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1317/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

19.10.2009 року товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна-банк" (кредитор), та товариством з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" (позичальник) укладено договір про надання відкличної відновлювальної лінії №04КЛ/49/794/ЮР з додатковими угодами до нього (т.1, арк.справи 9-13, 15-79), за умовами якого кредитор, за умови наявності кредитних ресурсів, зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (п.1.1 договору).

Підпунктом 1.1.1 договору встановлено, що надання кредиту здійснюється одноразово або окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - "Транш", а у сукупності -"Транші", в межах максимального ліміту заборгованості до 26220000,00 (двадцять шість мільйонів двісті двадцять тисяч гривень 00 копійок), (п.1 Додаткової угоди №3 від 30.03.2010 про внесення змін та доповнень до Договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії, т1, арк.справи 17).

Плата за користування кредитною лінією у вигляді процентів становить 18% річних (п.1.3 Додаткової угоди №19 від 11.05.2011 про внесення змін та доповнень до Договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії, т.1, арк.справи 33).

Як встановлено п.1.4 Кредитного договору, кредитна лінія надається на ведення статутної діяльності та поповнення обігових коштів.

Строк користування кредитною лінію: з "19" жовтня 2009 року по "08" листопада 2014 року включно (п.1.2 Додаткової угоди №53 про внесення змін та доповнень від 08.07.2014 року до Договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії, т.1 арк.справи 69).

18.07.2014 договором факторингу №1 (т1, арк.справи 73) право вимоги за вказаним Кредитним договором товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна-банк" були відступлені публічному акціонерному товариству "Таскомбанк" (банк).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, ТОВ "Елізіум Пласт" було порушено умови п. 3.3.4 Кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов'язувався забезпечити сплату процентів за користування кредитом в порядку, визначеному п.2.7 Кредитного договору, згідно якого сплата нарахованих процентів проводиться позичальником в валюті Траншу в наступні строки:

- в строк до 15 серпня 2014 року проценти, нараховані за період з травня 2014 року по липень 2014 року (включно), в сумі 778 562,84 (сімсот сім десять вісім тисяч п'ятсот шістдесят дві гривни, 86 копійок);

- щомісячно з "01" по "10" число (включно) за попередній місяць, починаючи з процентів за серпень 2014 року, та в останній день користування Кредитом, шляхом перерахування позичальником коштів на рахунок №2909.8.000000.002, відкритий в AT " Таскомбанк" (п.4 Додаткової Угоди №54 про внесення змін та доповнень від 07.08.2014 року до Договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії).

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит згідно умов кредитного договору в загальній сумі 27593200,00грн., що підтверджується листами - клопотаннями на видачу кредитних коштів та виписками по особовому рахунку позичальника.

Станом на 09.09.2014 зобов'язання позичальника, передбачені кредитним договором щодо погашення заборгованості за кредитною лінією, виконані частково в сумі 8345000,00грн.

12.09.2014 позивач направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості (т.1, арк.справи 80), яка залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до п.3.3 договору позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту, забезпечити сплату процентів в порядку, визначеному договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/49/794/ЮР.

На момент звернення до суду відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання по сплаті заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитними коштами, порушив строки повернення заборгованості, передбачені умовами Кредитного договору, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 17 жовтня 2014 року складає 20564813,96грн., з яких: 19 248 200,00грн. - заборгованість по кредиту, 1 276 575,13грн. - заборгованість по відсоткам, 40 038,83грн. - пеня за несвоєчасно сплачені відсотки по кредиту.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору.

Згідно ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону чи договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Договір, відповідно ст.629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату прийняття рішення судом першої інстанції, факт наявності заборгованості позичальника за кредитним договором в розмірі 19 248 200,00 грн. тіла кредиту та заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 1276575,13грн. документально підтверджений та позичальником не спростований.

Крім основної суми боргу, позивач у зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань за кредитним договором нарахував відповідачу пеню за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 40 038,83грн.

Як встановлено ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як встановлено ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.2 Кредитного договору встановлено, що за несплату або несвоєчасну сплату процентів кредитор має право застосувати до позичальника неустойку у вигляді нарахування пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що обчислюється з суми несплачених процентів за кожен день прострочення.

Колегія суддів, перевіривши в апеляційному провадженні проведені позивачем нарахування пені, погоджується з висновком господарського суду про їх нарахування відповідно до вимог чинного законодавства і укладеного договору, а тому, зазначені вимоги підлягають задоволенню підлягає задоволенню.

Твердження скаржника про неповідомлення про місце та час розгляду справи спростовується матеріалами справи, а саме: рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (арк.справи 89, 108), якими підтверджується отримання відповідачем ухвали про прийняття позовної заяви від 03.10.2014р. та ухвали про відкладення від 21.10.2014р.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Елізіум Пласт" на рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1317/14 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.