ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

24 лютого 2015 р. Справа № 902/1811/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці

(21007, м. Вінниця, вул. Червоноарміська, 87)

до: Виробничо-комерційного підприємства товариства з обмеженою

відповідальністю «Сова» ЛТД (21100, м. Вінниця, вул. Стахурського, 6,

кв. 98)

про стягнення 5625,32 грн.

при секретарі судового засідання Солоненко Т.В.

за участю представників сторін :

позивача: Ткачук О.С. за довіреністю № 39 від 08.01.2015 року

відповідача: Васкевич Р.І. керівник.

СУТЬ СПОРУ:

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Виробничо-комерційного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Сова» ЛТД на користь держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці 4349,66 грн. плати за фактичне користування майном на 1275,66 грн. компенсації земельного податку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 вересня 2002 року між Будинком офіцерів ВПС та Виробничо-комерційним підприємством товариство з обмеженою відповідальністю фірмою «Сова» ЛТД укладено договір оренди № 33, предметом якого є нерухоме військове майно - нежитлові приміщення площею 101,0 м2 підвального приміщення №7 Будинку офіцерів . ВПС ЗС України та 12 м2 території парку, що розташовані за адресою: м. Вінниця, площа Перемоги, 1. Згідно пунктів 10.1; 10.10 договору термін його дії закінчився 01 вересня 2007 року. Проте після закінчення терміну дії договору технічний майданчик №2 не було повернуто Орендодавцю. Окрім того, що відповідачем не було виконано зобов'язання в частині повернення майна, плата за користування майном та компенсація податку за землю також не вносилась.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2013 року у справі № 902/262/13-г задоволено позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця та зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сова» ЛТД усунути перешкоди у користуванні технологічним майданчиком 2 площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко № 25. Відповідно до постанови Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП №43016042 від 24.06.2014 року рішення виконано в повному обсязі, перешкоди у користуванні технічним майданчиком №2 площею 15,94 м2 усунуто, про що складено актдержавного виконавця від 19.06.2014 року.

Таким чином в період з 29.10.2010 року по 19.06.2014 року утворилась заборгованість в сумі 5625,32 грн. в тому числі 4349,66 - плата а користування майном та 1275,66 - компенсація земельного податку.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.12.2014 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1811/14 з призначенням до розгляду на 20.01.2014 року та зобов'язано сторін надати доказів необхідні для вирішення спору в даній справі.

19.01.2015 року від відповідача надійшов відзив в якому останній заперечує проти позову, та, з поміж іншого, зазначає, що КЕВ м. Вінниці не надано жодного доказу в підтвердження наявності у нього права постійного користування земельною ділянкою, чи право оренди земельної ділянки.

19.02.2015 року від позивача надійшли пояснення в яких наведено нормативно-правове обґрунтування вимоги щодо компенсації земельного податку. Крім того, у згаданих поясненнях наголошено на факті, встановленому рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2013 року у справі № 902/262/13-г, що майданчик № 2, площею 15,94 м2. знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці.

В засіданні суду 19.02.2015 року, за клопотанням представників сторін, судом оголошено перерву до 24.02.2015 року.

На визначену судом дату з'явились представники сторін. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав та за обставин, вказаних в позові. Представник відповідача позов не визнав.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01.09.2002 року між будинком офіцерів ВПС ЗС України (орендодавець) та виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю «Сова» укладено договір № 33 (надалі Договір) згідно з предметом якого Орендодавець здає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 101,00 м2.

Підвальне приміщення № 7 будинку офіцерів ВПС ЗС України м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, 12 м2. - територія парку, що знаходиться на балансі будинку офіцерів ВПС ЗС України вартість якого визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна (додаток № 3) і становить 52 787,00 грн. (п. 1.2 Договору).

Момент користування орендованим майном настає одночасно із підписанням сторонами Договору та акту прийому-передачі вказаного майна (додаток № 2) (п. 2.1 Договору).

Передача майна в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.2 Договору).

Названі в п. 1.1 приміщення Орендодавець передає Орендарю для кафе, торгівельний кіоск (п. 2.3 Договору).

Даний договір діє з 01 вересня 2002 року по 01 вересня 2007 року строком на п'ять років (п. 10.1 Договору).

03.11.2004 року між сторонами за Договором укладено додаткову угоду якою змінено розмір орендної плати.

29.10.2010 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця (Орендодавець) та Виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Сова» ЛТД (Орендар) укладено договір оренди № 4/2010 на таких умовах. (надалі Договір)

Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові підвальні приміщення площею 101 м2 в будівлі № 1 в/м № 25 (далі - майно), що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, розташоване за адресою : м. Вінниця, пл. Перемоги, № 1, вартість якого визначена на 30.04.2010 року за незалежною оцінкою та становить згідно акту оцінки 231 694,00 грн.. (п. 1.1 Договору)

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк 3 роки і більше - не раніше дати державної реєстрації Договору) та акта приймання-передачі майна. (п. 2.1 Договору)

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди. На момент укладання Договору відсутні права будь-яких третіх осіб на майно. (п. 2.2 Договору).

Цей Договір укладено строком на 2 місяці, що діє з 29 жовтня 2010 року до 30 грудня 2010 року включно (п. 10.1 Договору).

31.12.2010 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця та Виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Сова» ЛТД укладено додатковий договір № 1 до Договору оренди № 4/2010 від 29.10.2010 року, яким сторони узгодили пункт 10.1 викласти в такій редакції: «Даний Договір діє з моменту підписання до 30 грудня 2012 року».

Рішенням господарського суду Вінницької області №902/262/13-г від 24 вересня 2013 року зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сова» ЛТД усунути перешкоди у користуванні технологічним майданчиком 2 площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко № 25.

Відповідно до постанови Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП № 43016042 від 24.06.2014 року рішення суду від 24.09.2013 року виконано в повному обсязі, перешкоди у користуванні технічним майданчиком 2 площею 15,94 м2 усунуто, про що складено актдержавного виконавця від 19.06.2014 року.

Враховуючи, що відповідачем не вносилась плата за користування майном в період з 29.10.2010 року по 19.06.2014 року та не проводилось компенсації земельного податку за вказаний період, позивач вважає, що за відповідачем утворилась заборгованість по платі за фактичне використання технічного майданчика № 2, площею 15,94 м2 в розмірі 4349,66 грн. та по компенсації земельного податку в розмірі 1275,66 грн..

Беручи до уваги встановлені обставини, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 статті 193 Господарського Кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься в ст. 526 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Як встановлено судом, і не заперечується жодною із сторін, 01.09.2007 року Договір № 33 від 01.09.2002р. припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку, на який цей Договір було укладено. Проте, майно, що було предметом оренди за цим Договором, Орендарем не повернуто.

Як вже зазначалося вище, обов'язок орендаря негайно повернути наймодавцю річ у разі припинення договору найму (оренди) встановлено ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (ст. 795 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище рішенням господарського суду Вінницької області №902/262/13-г від 24 вересня 2013 року зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сова» ЛТД усунути перешкоди у користуванні технічним майданчиком 2 площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко № 25.

У матеріалах справи міститься акт державного виконавця від 19.06.2014 року згідно з яким рішення суду від 24.09.2013 року виконано.

Частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Даною нормою визначено спосіб захисту права наймодавця у разі порушення наймачем обов'язку по поверненню речі.

Водночас, позивачем ставиться вимога про стягнення плати за фактичне користування майном. При цьому останній посилається на ст.ст. 509, 526, 530, 762, 795 Цивільного кодексу та ст. 193 Господарського кодексу України.

З огляду на вищевикладене в його сукупності, суд вважає, що позивачем не вірно обрано спосіб відновлення порушеного права, а тому не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації земельного податку в розмірі 1275,66 грн. за період з 29.10.2010 року по 19.06.2014 року суд зазначає наступне.

За змістом ст. 2 Закону України «Про плату за землю» використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Обґрунтовуючи дану вимогу позивач посилається на положення Податкового кодексу України та п. 5.12 Договору № 33 від 01.09.2002 року.

Так, п. 5.12 Договору визначено зобов'язання Орендаря по щомісячній компенсації Орендодавцю частини податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно.

Як вже зазначалось, Договір припинив свою дію 01.09.2007 року.

В матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами узгоджено умови по компенсації земельного податку в період з 29.10.2010 року. Жодних додаткових угод або договорів про користування земельною ділянкою між ними не укладалось.

Виходячи зі змісту ст. 1 Податкового кодексу України, його положення не поширюються на правовідносин, що виникли між сторонами, а отже посилання позивача на його норми є безпідставними.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з встановлених судом обставин, в їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, з підстав в ньому наведених.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 27 лютого 2015 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи