ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р.Справа № 922/67/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту рослинництва ім. В. Юр'єва національної академії аграрних наук України", с. Радгоспне
до Приватного підприємства "ЛАН", с.Станичне
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача: Ріпун О.О, (дов. № 544 від 25.12.2014 року);

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Елітне" Інституту рослинництва ім. В. Юр'єва національної академії аграрних наук України" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до приватного підприємства "ЛАН" (відповідача) про стягнення коштів у розмірі 39750,00 грн. з яких: 18750,00 грн. - сума основного боргу, 21000,00 грн. - пеня та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 94 від 07.05.2014 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

30.01.2015 року позивач через канцелярію суду надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

25.02.2015 року позивач надав до суду клопотання (вх. № 7469) про долучення до матеріалів справи документів.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 02.02.2015 року на 03.03.2015 року.

Представник позивача в судовому зсіданні 03.03.2015 року позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 03.03.2015 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином(а.с.49).

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 03.03.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

07.05.2014 року між Державним підприємством «Дослідне господарство «Елітне» Інституту рослинництва ім. В.Я. Юр`єва Національної академії аграрних наук України (позивачем) та Приватним підприємством «Лан» (відповідачем) було укладено договір купівлі - продажу № 94, у відповідності до умов якого позивач зобов`язується продати, а відповідач прийняти цей товар і оплатити його відповідно до умов договору.

Пунктом 1.2 договору сторони визначили найменування товару, його кількість, ціну та суму договору.

Відповідно до п. 2.1 договору термін оплати товару становить: 13392,00 грн. попередня оплата, 18750,00 грн. до 15.05.2014 року.

Пунктом 2.2 договору сторони узгодили, що термін передачі товару становить протягом 30 днів з моменту оплати, а відповідач зобов`язаний прийняти товар в цей термін на складі позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором та поставив відповідачу товар на загальну суму 32142,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 293 від 07.05.2014 року на суму 13392,00 грн. та видатковою накладною № 294 від 07.05.2014 року (а.с. 13-14).

Відповідачем товар було отримано на підставі довіреності № 7/05 від 07.05.2014 року (а.с. 12).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання щодо повної оплати поставленого товару, а здійснив лише передплату в сумі 13392,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку від 07.05.2014 року(а.с. 20).

Позивачем було направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 456 (а.с. 15) про перерахування заборгованості в сумі 18750,00 грн.

Відповідач відповіді на претензію не надав, борг перед позивачем в сумі 18750,00 грн. не погасив, що і стало підставою для звернення останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов"язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі - продажу № 94 від 07.05.2014 року в сумі 18750,00 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 21000,00 грн. пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.1 договору, у випадку несвоєчасної оплати товару згідно з умовами договору, відповідач виплачує пеню у розмірі 0,5% від суми неоплаченої партії товару за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем відповідачу пені в сумі 21000,00 грн. та встановлено, що позивачем перевищено період нарахування пені та суму, у зв'язку із чим невірно нарахована пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Зважаючи на норму ч. 6 статті 232 ГПК України, статтю 3 Закону України України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а також враховуючи п. 2.1 договору, у відповідності до умов якого кінцева дата розрахунку за поставлений товар складає 15.05.2014 року, судом здійснено перерахунок пені та встановлено період та суму пені, яка складає: з 16.05.2014 року по 13.11.2014 року (182 дні) та становить 2147,77 грн.

Щодо стягнення з відповідача 18852,23 грн. пені, то суд приходить до висновку що вона нарахована позивачем необґрунтовано, не доведена матеріалами справи, у зв'язку із чим суд відмовляє в її задоволенні, як безпідставно нарахованої.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із чим, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 960,51 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 655 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Лан» (63232, Харківська область, Нововодолазький район, с. Станичне, вул. Комарова, 9, ) на користь Державного підприємства «Дослідне господарство «Елітне» Інституту рослинництва ім. В.Я. Юр'єва Національної академії аграрних наук України (62408, Харківська область, Харківський район, с. Радгоспне, вул. Насіннева, 19, ) 18750,00 грн. основної заборгованості, 2147,77 грн. пені та 960,51 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 18852,23 грн. пені - в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 10.03.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова