КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2015 р. Справа№ 910/20439/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Сидоренко А.С., довіреність № 14-100 від 18.04.2014;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/20439/14 (суддя Смирнова Ю.М.) за позовом публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання договору недійним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання договору купівлі-продажу природного газу № 2013-БО-24 від 10.12.2013 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності або обмеження волевиявлення позивача на укладення договору, а також доказів чинення тиску на ПАТ «Полтаваобленерго» з боку відповідача. Також, суд відхилив доводи позивача про порушення принципів цивільного законодавства у п. 7.2 договору, оскільки норми закону допускають погодження розміру штрафних санкцій безпосередньо у договорі за згодою сторін.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що перед підписанням договору зі сторони НАК «Нафтогаз України» здійснювався тиск на ПАТ «Полтаваобленерго», в результаті якого позивач змушений був підписати зазначений договір. Також, апелянт зазначає, що п. 7.2 договору встановлює максимальний розмір пені, що суперечить чинному законодавству, яке регулює питання відповідальності за порушення грошових зобов'язань.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.02.2015 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористався, хоча про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, від представника позивача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю забезпечити участь своїх повноважних представників у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні та мобілізацією на військову службу у Збройні Сили України.

Слід зазначити, що неможливість участі в судовому засіданні певних представників підприємства не перешкоджає уповноваженню на участь в засіданні інших осіб.

Крім того, саме позивачем подана апеляційна скарга. Отже, його позиція викладена та зрозуміла.

Також, апелянт не позбавлений був права на надання додаткових пояснень, як і на реалізацію своїх правомочностей на уповноваження певної особи на участь в судовому засіданні.

Явка сторін не визнавалась судом обов'язковою, певних пояснень від сторін суд не витребував.

Отже, враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку щодо відхилення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», як продавцем, та публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2013-БО-24/4204 від 10.12.2013.

За умовами вказаного договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Даний договір, згідно з п. 10.13, укладений сторонами в редакції, встановленій рішенням господарського суду міста Києва від 14.08.2013 та постановою Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/7406/13, які набрали чинності 27.11.2013.

Загальна вартість договору на дату його укладення становить 40 537 679,30 грн., крім того ПДВ - 8 107 535,86 грн., разом з ПДВ - 48 645 215,16 грн. (п. 5.5 договору).

Згідно з п. 11.1 договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Позивач, вважаючи, що перед підписанням договору зі сторони НАК «Нафтогаз України» здійснювався тиск на ПАТ «Полтаваобленерго», в результаті якого позивач змушений був підписати зазначений договір, звернувся до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Так, позивач, в обґрунтування зазначеної вимоги, в апеляційній скарзі посилається на те, що тиск НАК «Нафтогаз» полягав у загрозі припинення газопостачання в тому разі, якщо товариство не погодиться підписати договір в редакції «Нафтогаз», а позивач змушений був підписати договір у зв'язку з монопольним становищем відповідача.

Крім цього, апелянт зазначає, що відповідачем була нав'язана позивачу модель відповідальності, яка встановлює максимальний розмір пені - у разі невиконання покупцем п. 6.1 умов договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити покупцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 7.2 договору).

Колегія суддів вважає зазначені доводи необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення часника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Частиною 2 ст. 67 Господарського кодексу України та ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» № 705 від 25.07.2012 НАК «Нафтогаз України» визначений гарантованим постачальником природного газу для підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» гарантований постачальник не має права відмовити споживачу в укладенні договору на постачання природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 187 Господарського кодексу України передбачено, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, домовленості щодо усіх умов договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, сторонами досягнуто не було, у зв'язку з чим спір було передано на розгляд суду.

За результатами розгляду справи № 910/7406/13 за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» було врегульовано розбіжності між сторонами та згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 у даній справі укладено спірний договір.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2014 у справі № 910/7406/13 встановлено, що відповідач листом № 26-891/1.2-13 від 19.02.2013 запропонував позивачу укласти договір купівлі-продажу природного газу протягом 2013 року для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), надіславши проект відповідного договору.

Позивач висловив заперечення щодо умов п.п. 2.1, 4.1, 5.5, 6.4, 9.3 цього договору, надіславши позивачу протокол розбіжностей разом з підписаним договором супровідним листом № 01-12/2935 від 18 березня 2013 року.

Пункти 2.1 та 5.5 договору були прийняті позивачем в редакції відповідача.

Умови договору за пунктами 4.1, 6.4 та 9.3 розглянуто судом у справі № 910/7406/13 та зобов'язано укласти Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» договір купівлі-продажу природного газу, зміст якого викладено у резолютивній частині постанови.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності або обмеження волевиявлення позивача на підписання договору, а також доказів чинення з боку відповідача тиску на ПАТ «Полтаваобленерго».

Вирішуючи вказаний переддоговірний спір, суд досліджував законність договору.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, постанова у справі №910/7604/13 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 910/20439/14, не можуть їй суперечити.

Щодо доводів апелянта про встановлення у п. 7.2 договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ всупереч чинному законодавству, а саме положенню абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, якою передбачено стягнення пені у розмірі 0,1 %, слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 умов договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити покупцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, розмір пені, визначений в договорі, є адекватним та узгоджується з приписами законодавства, яке обмежує максимально допустимий розмір пені, що може бути стягнуто.

Аргументуючи свою позицію щодо надвеликого розміру пені, апелянт посилається на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

За положеннями ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Слід зазначити, що наведеною нормою встановлено штрафні санкції за порушення саме негрошового зобов'язання, а пунктом 7.2 спірного договору визначено відповідальність за прострочення оплати, тобто за прострочення грошового зобов'язання.

Зазначена позиція наведена в п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, де вказано, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Також, в абз. 4 п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» № 01-06/249 від 15.03.2011 зазначено, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (постанови від 06.12.2010 N 42/563; від 20.12.2010 N 06/113-38).

Отже, доводи апелянта про встановлення в п. 7.2 договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ всупереч нормам законодавства з посиланням на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, судом відхиляються, оскільки в п. 7.2 йдеться про порушення грошового зобов'язання, а ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України застосовується за порушення негрошового зобов'язання.

Таким чином, позивачем не доведено та судом не встановлено обставин, з якими норми законодавства пов'язують можливість визнання правочину недійсними, а тому вимоги позивача про визнання недійсним договору №2013-БО-24/4204 від 10.12.2013 купівлі-продажу природного газу задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено та не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів за позовом та апеляційною скаргою.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/20439/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко