ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. Справа № 914/3897/14

Розглянувши апеляційну скаргу за вих. №05/2-112-15 від 06.02.15 заступника прокурора Львівської області

на рішення господарського суду Львівської області від 26.01.15

у справі № 914/3897/14

за позовом: Прокурора Личаківського району міста Львова в інтересах держави

до відповідача-1: Музею народної архітектури та побуту міста Львова,

до відповідача-2: Приватного підприємства "Дік Арт",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Львівська міська рада

про визнання недійсним договору та стягнення 316 620,00грн.

За участю представників:

від позивача - Макогон Ю.І.;

від відповідача 1 - Ільницька С.В. - представник;

від відповідача 2 - Піскун А. - представник;

від третьої особи - Сидор А.П. - представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/3897/14 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.15 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 05.03.15.

Розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 05.03.15. до складу судової колегії внесено зміни - замість судді Давид Л.Л. введено суддю Гнатюк Г.М. з підстав, викладених у розпорядженні.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.01.15 у справі № 914/3897/14 (суддя Коссак С.М.) у задоволенні позову відмовлено.

При цьому місцевий господарський суд посилався на те, що прокурором не доведено в чому полягає порушення інтересів держави у даній справі. Крім того, договір, який є предметом розгляду у даній справі відповідає вимогам закону, а відсутність у ньому істотних умов,за загальним правилом не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме:

Судом, на думку апелянта, не надано правової оцінки доводам прокурора про те, що на момент укладення спірного договору, жодних технологічних майданчиків не існувало, а відтак музеєм передано в оренду майно, право власності на яке не виникло.

Крім того, скаржник зазначає, що відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про музеї та музейну справу» територія відведена для музею, належить до земель історико - культурного призначення. На цій території забороняється діяльність, що суперечить його функціональному призначенню або може негативно вплинути на стан зберігання майна.

Також, апелянт вказує на те, що в спірному договорі орендна плата визначена у вигляді нефіксованого платежу, що суперечить вимогам ст. 286 ЦК України. Форма та спосіб орендної плати за технологічні майданчики,як вказано в договорі - 10 грн. від реалізованого квитка, суперечить, на думку скаржника, ст.ст.759,762 ЦК України та ст.13 ЗУ «Про музей та музейну справу».

4 березня 2015 року третьою особою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність рішення місцевого господарського суду, яке слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 05.03.15 до Львівського апеляційного господарського суду відповідачем 1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він також прость залишити оскаржуване рішення без зімн, з підстав його законності та обґрунтованості.

Присутні представники та прокурор навели у судовому засіданні свої доводи, міркування та заперечення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.15 у справі № 914/3897/14 - відсутні, зважаючи на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Між Музеєм народної архітектури та побуту у м. Львові (орендодавець) та ПП "Дік Арт" (орендар) укладено договір оренди технологічного майданчику №20.03/1 від 20 березня 2014 року (а.с.22-24), предметом якого є строкове та платне користування технологічним майданчиком на території музею народної архітектури та побуту у м. Львові, згідно з схемою, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п.2.1 договору орендар набуває права користування об'єктом оренди з моменту підписання обома сторонами Акта прийому - передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною цього договору.

В матеріалах справи містяться Акти прийому - передачі об'єкта оренди від 20 квітня 2014 року та від 22 квітня 2014 року повернення.

Відповідно до п. 1.2 договору сторони погоджуються, що об'єкт оренди буде використовуватися орендарем для проведення свята "Великдень в Гаю". Строк дії договору становить 1 рік з моменту підписання сторонами. Строк оренди об'єкта протягом дії цього договору становить 2 (два) дні, а саме 20-21 квітня (кожного року відповідно до святкування Великодня).

Відповідно до п.4.1 договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцеві орендну плату у розмірі, що визначається у кожному окремому додатку до цього договору, та після їх підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін є невід'ємними частинами цього договору.

Додатком №1 до договору сторони погодили розмір орендної плати за користування об'єктом оренди протягом 20-21 квітня 2014 року, що становить 10 гривень від кожного реалізованого квитка під час свята "Великдень в Гаю" (а.с.26).

Зазначений захід проводився з врахуванням наказу директора Музею народної архітектури та побуту у м. Львові №78 - а від 10 квітня 2014 року та положення про організацію та проведення свята "Великдень в Гаю".

Із Статуту Музею народної архітектури та побуту у м. Львові, затвердженого начальником управління культури і туризму Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 2 березня 2009 року (а.с.29-39), погодженого директором Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 2 березня 2009 року Музей має право: у господарській діяльності укладати відповідні угоди з юридичними та фізичними особами (п.п.4.14; 5.4); з метою організації культурного відпочинку людей та екскурсійного обслуговування туристів укладати цивільно-правові договори для організації виставок тощо.

Також, варто зазначити, що як встановлено місцевим господарським судом, між сторонами договору існують тривалі зв'язки щодо спільного проведення різноманітних свят, зокрема укладено договір про співпрацю в організації свята "День матері" №08-05/14 від 8 травня 2014 року; договір про співпрацю в організації свята "Різдво в Гаю" №20/12 від 20 грудня 2013 року. Матеріали справи містять Державний акт 1984 року Б №061413, виданий Музею народної архітектури та побуту у м. Львові про безоплатне та постійне землекористування на території "Шевченківського гаю".

Бажаючи, що спірний договір оренди технологічного майданчика від 20.03.14 укладений з порушенням норм законодавства, прокурор звернувся з позовом до суду про визнання його недійсним.

Як зазначено вище, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позову прокурора, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне:

Згідно з ст. 2 ГПК України прокурор має право звертатися до суду з позовами в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції.

Відповідно до ч.1 ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (ч.З ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 №7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" у вирішенні питання про порушення справи за позовною заявою прокурора господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу місцевого самоврядування визначаються з огляду на вимоги Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно з п.2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. №11 " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором).

Однак, ні в позовній заяві , ні в апеляційній скарзі прокурором не зазначено в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних та процесуальних прав або охоронюваних законом інтересів держави, необґрунтовано необхідність захисту таких прав та не вказано державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, а також не обґрунтовано відсутності такого органу. Дана обставина правомірно встановлена місцевим господарським судом. Разом з цим, з позовної заяви вбачається, що прокурор просить повернути кошти на користь Музею народної архітектури та побуту міста Львова, який виступає відповідачем у даній справі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що заявляючи позов прокурор, як на підставу визнання договору недійсним посилається на суперечність п.1 Додатку №1 до договору оренди технологічного майданчику №20.03.14 статусу Музею народної архітектури та побуту у м. Львові як музею заснованого на комунальній формі власності та суперечність ст. ст. 759, 762 ЦК України, ст.ЛЗ Закону України "Про музей та музейну справу», дані обставини наводяться прокурором і в апеляційній скарзі.

З цього приводу судова колегія зазначає, що ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права так і обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Пунктом 4 статті 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Також, нормами ЦК України, зокрема ст.ст.6, 627,628 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 180 ЦК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У даному випадку, між сторонами виникли взаємні права та обов'язки на підставі укладеного договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. За змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Згідно з ч.2 ст. 762 ЦК України, якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, орендна плата є істотною умовою договору оренди.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у договорі оренди технологічного майданчику №20.03/1 від 20 березня 2014 року, укладеного між Музеєм народної архітектури та побуту у м. Львові та ПП "Дік Арт" орендна плата та порядок її сплати передбачено, а саме: за користування об'єктом оренди протягом 20-21 квітня 2014 року, що становить 10 гривень від кожного реалізованого квитка під час свята "Великдень в Гаю", а тому доводи апелянта з цього приводу суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про порушення відповідачами положень ЗУ «Про музей та музейну справу» не підтверджено матеріалами справи, зокрема відповідно до ст.13 ЗУ "Про музей та музейну справу" фінансування музеїв залежно від форм власності здійснюється за рахунок коштів відповідно державного бюджету, місцевих бюджетів, благодійних внесків фізичних та юридичних осіб, інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами культури, заснованими на державній та комунальній формі власності, затвердженого постановою

Кабінету Міністрів України від 12.12.11 №1271 до платних послуг віднесено відвідування заповідників, музеїв та виставок (її. 13) та надання в оренду приміщень театрів, концертних залів, цирків, культурно-освітніх закладів, музеїв і заповідників у разі, коли це не перешкоджає провадженню закладом діяльності у сфері культури (п.17).

Доводи прокурора про те, що технологічні майданчики на балансі в музею не перебували, а відтак, музеєм передано в оренду майно, право власності на яке не виникло, судом апеляційної інстанції до уваги не беруться, оскільки, згідно до ч.2 ст.28 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» технологічний майданчик - це невелике рівне місце на землі, призначене для чого-небудь з можливістю технічного забезпечення даного місця. Як вбачається із додатку до договору (план-схема), на ній визначено територію музею із зазначенням майданчиків.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що укладення спірного договору та передача в оренду технологічного майданчика перешкоджало провадження закладом діяльності у сфері культури чи порушило чиї-небудь інтереси.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача у даному випадку - прокурора.

Оскільки прокурором не доведено належними та допустимими доказами недійсність договору оренди технологічного майданчику №20.03/1 від 20 березня 2014 року, укладений між Музеєм народної архітектури та побуту у м. Львові та приватним підприємством "Дік Арт" та не подано доказів які б доводили порушення інтересів держави та неможливість визначення органу, який би виступав позивачем у даній справі, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у позові.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.15 у даній справі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.15 у справі № 914/3897/14 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст. 109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.03.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гнатюк Г.М.

Суддя Гриців В.М.