ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Справа № 910/14700/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого (доповідач),
Жукової Л.В., Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупублічного акціонерного товариства "Діпробудмашина"
на постанову та рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року
у справі господарського судуміста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Діпробудмашина"
доДепартаменту економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
провнесення змін до договору
в засіданні взяли участь представники:

- позивача:Гнидко М.В.,
- відповідача:Тертичний О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство "Діпробудмашина" (далі - ПАТ "Діпробудмашина") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про внесення змін до договору №858 від 29.08.2006 року, укладеного між Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації та ПАТ "Діпробудмашина" шляхом викладення пунктів договору у редакції позивача, наведеної у позовній заяві.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року (суддя Смирнова Ю.М.) у задоволені позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року (колегія суддів у складі: Коршун Н.М. - головуючого, суддів Алданова С.О., Дикунська С.Я.) рішення місцевого господарського суду від 01.10.2014 року залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ПАТ "Діпробудмашина" подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а також дана невірна юридична оцінка обставинам справи, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами предметом позовних вимог є вимога про внесення змін до умов договору, укладеного між сторонами предметом якого є сплата позивачем (забудовником за договором) пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва у зв"язку із будівництвом адміністративного будинку загальною площею 12298,00 кв.м. та їдальні загальною площею 1149,60 кв.м. по вул. Лейпцизький, 15 у Печерському районі м. Києва у розмірі 13958,68 тис. грн., на підставі ст. 188 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 01.09.2008 року Нормативи для визначення розміру пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва на підставі яких здійснювався розрахунок пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва за укладеним між сторонами договором від 29.09.2006 року втратили чинність, а 13.03.2011 року набрав чинності Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" згідно із ст. 40 цього Закону передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. При цьому, пунктом 7 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, якщо договором про пайову участь, який укладено до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

З метою внесення змін до договору позивачем 24.06.2014 року було направлено лист з пропозицією укласти договір про внесення змін до договору, в якій позивач запропонував внести зміни до договору з метою приведення його у відповідність із вимогами законодавства шляхом внесення змін до пунктів договору в частині збільшення площі будівництва адміністративного будинку із зазначенням площі 15383,5 кв.м., їдальні загальною площею 1149,60 кв.м. та включення до б"єкту будівництва паркінгу загальною площею 7922,9 кв.м. по вул. Лейпцизький, 15 у Печерському районі м. Києва та відповідного збільшення розміру пайового внеску із встановленням його у 14662714,97 грн., який визначений від загальної кошторисної вартості будівництва об"єкту, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами без врахування витрат на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги, судами попередніх інстанцій було встановлено наступне.

29.09.2006 року між Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації та ВАТ "Діпробудмашина", правонаступником якого є позивач, (забудовник) було укладено договір, предметом якого сплата позивачем (забудовником за договором) пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва у зв"язку із будівництвом адміністративного будинку загальною площею 12298,00 кв.м. та їдальні загальною площею 1149,60 кв.м. по вул. Лейпцизький, 15 у Печерському районі м. Києва у розмірі 13958,68 тис. грн., визначеного відповідно до розрахунків 1-3 до договору, проведеного на підставі Нормативів для визначення розмірів пайової участі, затверджених рішенням Київради від 27.02.2003 року №271/431 (із відповідними змінами).

Згідно з пунктами 2.1.1, 2.1.3 договору, забудовник зобов"язується перерахувати Головному управлінню економіки та інвестицій пайовий внесок у сумі 13958,68 тис. грн. в термін з жовтня 2006 року по листопад 2008 року включно, рівними частинами, щомісячно, але не пізніше 28 числа на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету та зобов"язується надати Головному правлінню економіки та інвестицій документи, що підтверджують суму сплаченого внеску.

В пункті 4.1 договору, сторони передбачили, що у разі збільшення вказаної загальної площі забудови споруди забудовник повинен укласти договір з Головним управлінням економіки та інвестицій і перерахувати на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету пайові кошти на створення інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва за додатково створені площі.

Розділом 5 договору, визначено строк дії договору, відповідно до якого початок - з дати реєстрації; закінчення - після виконання умов договору в повному обсязі.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що склалися між сторонами на момент укладення спірного Договору, врегульовані законодавством у сфері містобудування, а саме Законом України "Про основи містобудування", Законом України "Про планування і забудову територій" (чинному на момент укладення договору), рішенням Київради №271/431 від 27 лютого 2003 року (з відповідними змінами).

Стаття 632 ЦК України встановлює, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно із ст. 188 ГК України зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Частинами 1, 2 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли, з моменту набрання ним чинності.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Оскільки пунктом 7 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлена пряма вказівка на зворотню дію в часі щодо умов цього Закону щодо договорів про пайову участь, які не виконані на поточний момент, то колегія суддів приходить до висновку, що такі договори мають бути приведені у відповідність до вимог цього Закону шляхом внесення відповідних змін до умов договору, як за домовленістю сторін, так і за рішенням суду, у зв"язку з прямою вказівкою на це в Законі.

Водночас, суди попередніх інстанцій, встановивши під час розгляду даної справи, що зобов"язання за договором про пайову участь на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва забудовником виконано у повному обсязі у розмірі та строки, визначені у п.1,2, 2.1.1 договору, дійшли вірного висновку, що укладений договір припинив свою дію в силу положень розділу 5 цього договору, цивільні права та обов"язік за вказаним договором припинились, а відповідно правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог про внесення змін до договору, у зв"язку з відсутню правових підстав для внесення змін до договору, строк дії якого закінчився.

Збільшення ж розміру площі будівництва (споруди) за переконанням колегії суддів є підставою для укладення іншого правочину між сторонами із зазначенням площі на яку збільшується будівництво та визначенням розміру пайового внеску, розрахунок якого буде здійснений з урахуванням положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, постановлені у справі судові рішення є законними, обґрунтованими, прийнятими у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а тому, відсутні підстави для їх зміни чи скасування.

Щодо доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, то вони не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки не спростовують висновків суду, покладених в основу оскаржуваних судових рішень, а зводяться лише до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Діпробудмашина" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року у справі №910/14700/14 залишити без змін.

Головуючий суддя М.М.Черкащенко

Судді Л.В.Жукова

Н.М.Нєсвєтова