номер провадження справи 18/18/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 справа № 908/620/15-г

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський дослідно-інструментальний завод» (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, буд. 10, офіс 301)

до відповідача: публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» (69600, місто Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3)

про стягнення 24987,80 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: Пайос О.О., представник довіреність № б/н від 23.02.2015 р., паспорт серія АН № 530253 від 04.08.2006 р.;

від відповідача: Кріпак Д.В., представник довіреність № 1/05-к від 30.12.2014 р., паспорт серія СЮ № 254934 від 28.03.2012 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 02.02.2015 р. звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський дослідно-інструментальний завод» з позовною заявою до відповідача - публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення 24987,80 грн., які складаються з: 20942,40 грн. боргу за поставлений товар на підставі договору № І001318 від 18.11.2013 р., 170,41 грн. 3% річних, 1285,59 грн. інфляційних втрат, 1542,28 грн. пені та 1047,12 грн. штрафу за ухилення від часткової оплати продукції. В обґрунтування заявлених вимог посилався на ст.ст. 526, 625, 692 ЦК України, ст.ст. 193, 271 ГК України, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», «Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення», що затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 р. № 888.

Ухвалою суду від 02.02.2015 року порушено провадження у справі № 908/620/15-г, присвоєно справі номер провадження 18/18/15, судове засідання призначене на 25 лютого 2015 р. Розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, за наявними у справі документальними доказами та закінчений 25.02.2015 р., судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До початку розгляду справи від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог на суму 1380,19 грн. в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, а саме: позивач просив суд стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» 20942,40 грн. основного боргу, 228,93 грн. 3% річних, 1934,81 грн. інфляційних втрат, 2214,73 грн. пені за порушення грошового зобов'язання та 1047,12 грн. штрафу за ухилення від часткової оплати продукції. Також надано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні заява позивача про збільшення розміру позовних вимог судом відхилена, внаслідок недотримання позивачем положень ст.ст. 22, 56 ГПК України, а саме не направлення копії заяви на адресу відповідача та не надання цих доказів суду. Таким чином, судом розглядаються первісні позовні вимоги, що викладені у позові.

Клопотання про залучення документів до матеріалів справи - задоволено.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позові. Підставою для звернення з позовом до суду зазначав порушення відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати отриманої продукції за умовами договору №І001318 від 18.11.2013 р. У зв'язку з наявністю прострочення виконання грошового зобов'язання позивач, керуючись умовами договору та положеннями діючого законодавства, нарахував до стягнення 3% річних, інфляційні втрати та пеню. Також у відповідності до п. 66 «Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 р. № 888 просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 1047,12 грн.

Представник відповідача проти наявності заборгованості у розмірі 20942,40 грн. не заперечив, підтвердив наявність порушення щодо повної та своєчасної оплати поставленої продукції. Стосовно вимоги щодо стягнення 1047,12 грн. штрафу за ухилення від часткової оплати продукції, що встановлений п. 66 Положення про поставки № 888, заперечував з посиланням на те, що питання відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання врегульовано статтями 230-233 ГК України та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Посилання позивача на п. 66 Положення про поставки № 888 є безпідставним. Також просив суд у відповідності до п. 6 ст. 83 ГПК України зменшити розмір пені та відстрочити виконання рішення протягом 30 діб з дня набрання ним чинності, у зв'язку з скрутним фінансовим становищем на підприємстві. В процесі розгляду справи по суті представник відповідача заявив про неврегульованість питання стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання та не наполягав на її зменшенні.

Представник позивача проти відстрочення виконання рішення суду заперечив.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський дослідно-інструментальний завод» (постачальник, позивач у справі) та публічне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор» (покупець, відповідач у справі) 18.11.2013 р. уклали договір № І001318 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити товар в обумовлені строки покупцю, а покупець зобов'язується прийняти товар, сплатити за нього грошові кошти.

Загальна кількість товару, який підлягає поставці, його дольове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) по сортам, групам, підгрупам, видам, маркам, типам, розмірам визначається специфікаціями, які є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.2 договору).

Строк поставки зазначається у відповідній специфікації (п. 3.1 договору).

Ціна товару визначається у специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (п. 5.1 договору). Якщо інше не зазначено у специфікації до цього договору покупець сплачує товар в наступному порядку: 50% вартості товару - передоплата; 50% вартості товару - протягом 20 календарних днів з моменту поставки товару (дата поставки визначається на момент підписання накладної представником покупця (5.4 договору).

На виконання умов договору сторонами укладено специфікацію № 1 до договору, відповідно до якої постачальник повинен поставити наступний товар: ролики різьбонакатні ВБ 18020-395 М30, у кількості 1 комплект з 2-х штук; ролики різьбонакатні ВБ 18020-388 М36, у кількості 1 комплект з 2-х штук. Строк поставки товару визначений протягом 30 календарних днів з моменту надходження авансу 50% від вартості товару на поточний рахунок постачальника. З правом дострокової поставки. Загальна ціна товару складає - 4188480 грн., у тому числі ПДВ 6980,80 грн.

На оплату товару виставлений рахунок № 244 від 13.12.2013 р. на суму 41884,80 грн.

У відповідності до п. 5.4 договору відповідач перерахував передоплату у розмірі 20942,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6094 від 03.09.2014 р. (арк.с. 19).

Про факт поставки відповідачу товару на загальну суму 41884,80 грн. свідчать видаткова накладна № 114 від 25.03.2014 р., а також податкові накладні № 3 від 03.09.2014р., № 10 від 25.09.2014 р.

Товар отриманий відповідачем, що підтверджується довіреністю № 26836 від 24.09.2014 р. на ім'я Кузьміна Валентина Григорівна.

Відповідач свої зобов'язання по остаточній оплаті отриманого товару протягом 20 календарних днів (по 15.10.2014 р. включно) не виконав, сплатив лише передоплату у розмірі 20942,40 грн., чим порушив умови договору.

Таким чином, заборгованість за отриманий відповідачем товар склала 20942,40 грн.

Внаслідок порушення відповідачем строків та порядку оплати отриманого товару. на його адресу спрямований лист № 034 від 22.10.2014 р. з проханням погасити суму боргу.

У відповіді (1/17-827 від 29.10.2014 р.) відповідач зазначив, що затримка оплати поставленого товару виникла внаслідок неналежного виконання зобов'язань контрагентами. Також зазначив строки погашення заборгованості до 14.11.2014 р. - 6980,80 грн., до 28.11.2014 р. - 6980,80 грн., до 15.12.2014 р. - 6980,80 грн.

Між тим, у визначені відповідачем строки, погашення заборгованості за договором також не відбулося.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати отриманого товару, позивач за захистом порушених своїх прав та законних інтересів звернувся з позовом до суду.

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов'язання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обов'язок щодо оплати поставленого позивачем товару на суму 20942,40 грн., у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, доведений та підтверджується матеріалами справи.

Отже, вимога позивача про стягнення із відповідача 20942,40 грн. основного боргу обґрунтована та задовольняється судом.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов'язання позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 170,41 грн. за період з 16.10.2014 р. по 22.01.2015р. та 1285,59 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 16 жовтня 2014 р. по 31 грудня 2014 р. включно.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником. Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року.

Наданий позивачем розрахунок 3 % річних за період прострочення з 16.10.2014 р. по 22.01.2015 р. суд визнав виконаним вірно, а вимогу про стягнення 170,41 грн. 3% річних такою, що підлягає задоволенню.

Щодо розрахунку інфляційних втрат у розмірі 1285,59 грн. за період прострочення з 16.10.2014 р. по 31.12.2014 р. , слід зазначити наступне:

Частина 2 ст. 625 ЦК України визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань, зокрема, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Приймаючи до уваги позицію Верховного Суду України, викладену в листі від 03.04.1997 р. № 62-97р. «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», суд зазначає, що інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов'язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції.

Позивач розрахунок інфляційних втрат здійснив не за конкретний місяць, а за 77 днів, а саме за останні 16 днів жовтня 2014 р., листопад-грудень 2014 р. Перерахувавши належну до стягнення суму інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат за спірний період підлягає задоволенню в частині стягнення 1038,11 грн. за період часу з листопад-грудень 2014 р. включно, в іншій частині позову щодо стягнення 247,48 грн. інфляційних втрат суд відмовляє в задоволенні позову.

За порушення відповідачем строків оплати отриманого товару, позивач, враховуючи положення п. 6.3.1.2 договору, просив стягнути 1542,28 грн. пені за період прострочення з 16.10.2014 р. по 22.01.2015 р. Також з посиланням на п. 66 «Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення», що затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 р. № 888 просив стягнути штраф у розмірі 1047,12 грн.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Пунктом 6.3.1.2 договору встановлено, що пеня за порушення грошового зобов'язання за даним договором обмежується розміром та в порядках, передбаченими законами.

Вимога щодо стягнення 1542,28 грн. пені не підлягає задоволенню з огляду на неврегульованість у договорі штрафної санкції у вигляді пені за порушення грошового зобов'язання.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" передбачається, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1).

Тобто, неустойка, у вигляді пені, є санкцією договірною, окрім випадків встановлення її розміру і бази певним нормативним актом.

Сторони договору у пункті 6.3.1.2. обумовили тільки обмеження розміру пені за порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, аналіз умов договору та діючого законодавства свідчить про неузгодження сторонами договору ні розміру пені, ні бази її нарахування, внаслідок чого, суд відмовляє у задоволені вимоги щодо стягнення пені.

Стосовно вимоги про стягнення штрафу у розмірі 1047,12 грн. на підставі п. 66 Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення суд зазначає наступне: вказане Положення затверджено постановою Кабінету Міністрів СРСР від 25.07.1988 р. (м. Москва, Кремль). Згідно п. 1 р. І «Загальні положення» Положення регулює відносини по поставці продукції виробничо-технічного призначення виходячи із вимог Закону СРСР про державне підприємство (об'єднання), Закону СРСР про кооперацію в СРСР та інших рішень про докорінну перебудову управління економікою. 24 серпня 1991 року, керуючись Актом проголошення незалежності України, схваленим 01.12.1991 р. всенародним голосуванням, Україна вийшла зі складу Союзу Радянських Соціалістичних Республік, оголосивши про свою незалежність.

Постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції України і законам України.

В України прийнято ряд законодавчих актів, які регулюють, зокрема, господарські правовідносини суб'єктів підприємницької діяльності, які зареєстровані на території України та здійснюють свою підприємницьку діяльність. Так у 2004 році набрав чинності Господарський кодекс України. Також, у 2004 році набрав чинності Цивільний кодекс України, який у главі 49 містить поняття та принципи забезпечення виконання зобов'язання, а саме дає поняття неустойки (штрафу, пені), підстави виникнення права на неустойку та предмет неустойки. Таким чином, з прийняттям Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Положення про поставку продукції виробничо-технічного призначення не застосовується до спірних правовідносин і не регулює господарські правовідносини сторін даного спору станом на 2013-2015 роки.

Так, положеннями ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Стягнення неустойки з винної сторони у разі порушення зобов'язання встановлюється сторонами у договорі або законі.

Аналіз договору № І001318 від 18.11.2013 р. свідчить про неузгодженість сторонами порядку та розміру застосування до винної сторони штрафу.

Отже, посилання позивача на п. 66 Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення, як на підставу стягнення штрафу, є хибним, оскільки на даний час не врегульовує питання щодо нарахування штрафу за неналежне виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач не надав доказів обґрунтованості вимог про стягнення штрафу і пені.

Доказів оплати наявної заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних відповідач суду не надав, викладені в позові обставини не спростував.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суд відхилив, оскільки не визнав наведені відповідачем обставини виключними для застосування приписів пункту 6 статті 83 ГПК України при прийнятті рішення. Враховуючи заперечення позивача щодо задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суд, відхиляючи вказане клопотання, виходив з того, що правовідносини сторін виникли у 2013-2014 рр., обов'язок оплати отриманого товару (ролики різьбонакатні) виник у жовтні 2014 р. Відповідач протягом тривалого часу не вживав жодних дій для виконання прийнятих на себе зобов'язань, хоча повідомляв позивача про можливий розрахунок в розстрочку. Беручи до уваги фінансові та інші інтереси обох сторін спору, знецінення національної валюти, нестабільний курс іноземних валют, економічну кризу в країні, дійшов висновку про відхилення клопотання відповідача.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» (69600, місто Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський дослідно-інструментальний завод» (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, буд. 10, офіс 301, ) 20942,40 грн. (двадцять тисяч дев'ятсот сорок дві грн. 40 коп.) 170,41 грн. (сто сімдесят грн. 41 коп.) 3% річних, 1038,11 грн. (одну тисячу тридцять вісім грн. 11 коп.) втрат від інфляції, 1619,58 грн. (одну тисячу шістсот дев'ятнадцять грн. 58 коп.) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Суддя В.В. Носівець

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 03 березня 2015 р.