РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2015Справа №5011-30/1107-2012

За позовом Федерації профспілкових організацій Чернігівської області

До Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Контрольно-ревізійне управління в Чернігівській області

Про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Судді: Трофименко Т.Ю.

Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Богдан М.А. голова федерації;

Помаз А.П. представник за довіреністю № б/н від 23.07.12.

Від відповідача: Рожков О.Є. представник за довіреністю № 01/01/15 від 05.01.15.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Федерація профспілкових організацій Чернігівської області (далі - позивач) звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Контрольно-ревізійне управління в Чернігівській області (далі - третя особа) про:

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 09.10.01. за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, площею 448,3 кв.м, крім того сходи площею 17,9 кв.м;

- зобов'язання відповідача повернути позивачу з незаконного володіння частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), частину підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), місця загального користування по підвалу сходи площею 17,9 кв.м (літ. 1-1).

Пред'явлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 09.10.01. не було отримано згоди органів управління позивача на продаж нерухомого майна головою ради федерації, чим були порушені вимоги ст. 34 статуту Федерації профспілкових організацій Чернігівської області та ст. 30 ЗУ «Про власність». На підставі зазначеного, на думку позивача, оспорюваний Договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним, а нерухоме майно на підставі ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про власність» повинне бути витребуване з чужого незаконного володіння відповідача.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.01.12. було порушено провадження у справі № 5028/14/1/2012 та призначено справу до розгляду.

17.01.12. Струком В.К. до Господарського суду Чернігівської області було подано письмові пояснення по справі.

17.01.12. позивачем до Господарського суду Чернігівської області було подано письмові пояснення по справі.

18.01.12. відповідачем до Господарського суду Чернігівської області було подано письмовий відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 18.01.12. матеріали справи № 5028/14/1/2012 було направлено за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

У відповідності до автоматичного розподілу справ в Господарському суді міста Києва справу № 5028/14/1/2012 було передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.12. суддею Ващенко Т.М. було прийнято справу № 5028/14/1/2012 до свого провадження, присвоєно їй номер «№ 5011-30/1107-2012» та призначено справу до розгляду на 21.02.12.

В зв'язку з перебуванням судді Ващенко Т.М. на лікарняному справу «№ 5011-30/1107-2012 призначено до розгляду на 13.03.12., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 13.03.12. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 13.03.12. відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Приватне акціонерне товариство "Страхове товариство "ГАРАНТІЯ", з підстав, викладених в відзиві, просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

За результатами судового засідання 13.03.12. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 10.04.12., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.12. на підставі ст. 79 ГПК України було зупинено провадження у справі № 5011-30/1107-2012 до набрання законної сили рішенням господарського суду Чернігівської області у справі № 5028/12/106/2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.14. поновлено провадження у справі № 5011-30/1107-2012 та призначено її до розгляду на 07.08.14.

07.08.14. представник позивача через відділ діловодства суду подав заяву про зміну на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України предмету позову, відповідно до якої просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.10.01., який укладено між Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області та Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Гарантія» про продаж частини нежитлового приміщення нежитлової будівлі за адресою: вул. Шевченка,5, м. Чернігів, яка складається з частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частини першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), по підвалу сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), будівельний об'єм - 2263 кв.м;

- витребувати з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» та передати Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, частину нежитлового приміщення нежитлової будівлі загальною площею 466,2 кв.м. за адресою вул. Шевченка,5, м. Чернігів, яка складається з частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), будівельний об'єм 2 263 кв.м

Разом з тим, зазначена заява є письмовими поясненнями у справі, оскільки судом встановлено, що матеріально-правова вимога викладена у позові та підстави позову залишились незмінними, а тому розгляд справи здійснюється щодо вимог заявлених у позові з урахуванням уточнень до позовної заяви.

В зв'язку з перебуванням судді Ващенко Т.М. у відпустці, ухвалою Господарського суду міста Києва розгляд справи № 5011-30/1107-2012 було призначено на 16.09.14.

16.04.14. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 16.09.14. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 07.10.14.

22.09.14. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.10.14. суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду справи № 5011-30/1107-2012, про що прийняв відповідну ухвалу.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду міста Києва від 07.10.14., справу № 5011-30/1107-2012 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Домнічева І.О., суддя Літвінова М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.14. вищевказаною колегією суддів прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до розгляду на 27.11.14.

27.11.14. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі, в яких Федерація профспілкових організацій Чернігівської області просить суд вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним договір купівлі-продажу акцій від 28.05.01.

27.11.14. третьою особою через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі та клопотання про розгляд справи без її участі.

За результатами судового засідання 27.11.14. розгляд справи було відкладено на 09.12.14., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Розпорядженням Заступника голови Господарського суду міста Києва від 09.12.14., справу № 5011-30/1107-2012 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Трофименко Т.Ю., суддя Літвінова М.Є.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.14. вищевказаною колегією суддів дану справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні 09.12.14. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 27.01.15.

27.01.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано заяву, в якій Федерація профспілкових організацій Чернігівської області просить суд вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним договір купівлі-продажу акцій від 28.05.01.

В судовому засіданні 27.01.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 17.02.15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.15. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору у справі № 5011-30/1107-2012 на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 17.02.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 19.02.15.

В судовому засіданні 19.02.15. представниками позивача було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.02.15. проти позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності.

Представник третьої особи в судове засідання 19.02.15. не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 5011-30/1107-2012.

В судовому засіданні 19.02.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.01. між позивачем (далі - Продавець) в особі голови Ради Федерації Струка В.К., та Відкритим акціонерним страховим товариством «Гарантія», правонаступником якого є позивач відповідно до п. 1.1.3 статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів (протокол № 1 від 29.04.11.) (далі - Покупець), в особі директора Ногача М.І., було укладено Договір № б/н купівлі-продажу частини нежитлового приміщення (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю частину нежитлового приміщення (далі - Об'єкт), а Покупець в свою чергу, оплатити вартість отриманого приміщення.

Відповідно до п. 1.2 Договору об'єктом купівлі-продажу за Договором є частина нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що належить Продавцю на праві власності (згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 20.07.01. № 173), зареєстрованому в Чернігівському МБТІ (реєстраційний напис записаний у реєстрову книгу № 8, за реєстровим номером 561 від 22.08.01.), і знаходиться за адресами: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1).

Згідно з п. 1.3 Договору, загальна сума Договору складає 221 181,70 грн.

Актом прийому-передачі частини нежитлового приміщення від 10.10.01., який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, позивач передав, а відповідач прийняв Об'єкт за Договором. У вказаному акті сторони відзначили, що розрахунки по Договору проведені повністю.

Строк дії Договору сторонами погоджено в п. 3.1 з моменту його підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Пред'явлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 09.10.01. не було отримано згоди органів управління позивача на продаж нерухомого майна головою ради федерації, чим були порушені вимоги ст. 34 статуту Федерації профспілкових організацій Чернігівської області та ст. 30 ЗУ «Про власність». На підставі зазначеного, на думку позивача, оспорюваний Договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним, а нерухоме майно на підставі ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про власність» повинне бути витребуване з чужого незаконного володіння відповідача.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Підставою для звернення з даним позовом до суду, за твердженням позивача, став факт проведення Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.11. по 03.11.11.

Так, зокрема, у відповідності до акту № 25-05-21/13 від 23.11.11. складеного за результатами зазначеної ревізії Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області, встановлено, що ревізією архівних справ протоколів засідання президії ради Федерації за 2001 рік встановлено, що президією ради Федерації не розглядалось питання щодо продажу нежитлового приміщення (перший поверх та підвал, за адресою м. Чернігів, вул. Шевченка,5), як відповідачу, так і будь-якій іншій фізичній чи юридичній особі, та в свою чергу не надавалось доручення голові Федерації Струку В.К. підписувати Договір купівлі-продажу від 09.10.01.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, посилання позивача на складений Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.11. по 03.11.11. № 25-05-21/13 від 23.11.11. суд не приймає до уваги, оскільки вказаний акт не є доказом у розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 28.02.13. у справі № 5011-30/1107-2012).

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно зі ст. ст. 41, 42 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ст. 48 ЦК УРСР).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущенням та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що відносно оспорюваного Договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами було узгоджено предмет Договору та визначено ціну, а також погоджено строк його дії.

За приписами ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про власність», право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо).

Відповідно до ст. ст. 19, 20, 24 Статуту позивача (затвердженого установчою радою представників галузевих обласних і первинних профспілкових організацій Чернігівської області 11.12.90.), органами Федерації є: конференція, рада, президія. Вищим органом Федерації є конференція. У період між конференціями вищим органом Федерації є рада.

У період між конференціями рада розпоряджається коштами та майном, що належить Федерації на праві власності (ст. 31 Статуту).

Пунктом 34 Статуту визначено, що порядок відчуження майна профспілок визначається конференцією, а між конференціями - радою Федерації.

Постановою президії ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 28.05.01. № п-2-і «Про підписання договорів з АСТ «Гарантія» постановлено на виконання постанови президії ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 19.02.01. № п-2 та враховуючи рішення комісії з питань фінансово-господарської діяльності доручено голові ради Струку В.К. підписати договори купівлі-продажу акцій та порядку здійснення витрат на утримання будівлі ради Федерації з АСТ «Гарантія»

Відповідно до ст. 62 ЦК УРСР, угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Як відзначалось судом, від імені позивача оспорюваний Договір підписано головою Ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області Струком В.К.

Твердження позивача про зловживання Струком В.К. своїм службовим становищем не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. При цьому судом враховано, що постановою від 30.09.14. було закрито кримінальне провадження № 000024 від 12.09.14. за заявою Федерації профспілкових організацій Чернігівської області з приводу зловживання службовим становищем голови ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області Струком В.К.

Колегіальним органом управління діяльністю Федерації у період між засіданнями ради є президія (ст. 32 Статуту).

Стаття 33 Статуту позивача не містить положень про наявність у президії ради Федерації права розпоряджатися майном, що належить Федерації на праві власності.

Разом з тим, за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ст. 63 ЦК УРСР, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. (п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах: від 27.07.2010 р. у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від 06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Судом встановлено, що сторонами вчинялись дії спрямовані на виконання взятих на себе зобов'язань.

Так, зокрема, 28.05.01. між позивачем, як Інвестором, та відповідачем, як Емітентом, було підписано Договір № б/н купівлі-продажу акцій, відповідно до умов якого (п. 1.1) Емітент зобов'язався продати Інвестору власні акції додаткової (четвертої) емісії, а Інвестор зобов'язався оплатити вказані акції шляхом передачі Емітенту свого власного майна на суму договору.

Сума Договору купівлі-продажу акцій від 28.05.01. становить 221 181,70 грн. (п 1.2 вказаного Договору від 28.05.01.).

Згідно з п. 3.2 Договору купівлі-продажу акцій від 28.05.01. в рахунок оплати придбаних 2 211 817 штук простих іменних акцій загальною номінальною вартістю 221 181,70 грн. Інвестор передає Емітенту частину приміщення будівлі по вул. Шевченка, 5 в м. Чернігові на першому поверсі, в підвалі, загальною площею 497,9 кв.м, з них перший поверх 302,0 кв.м, підвал 195,1 кв.м, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м

Як відзначалось судом, за Договором від 09.10.01. купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю частину нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1). Загальна сума Договору складає 221 181,70 грн.

Позивач отримав 2 211 817 штук простих іменних акцій загальною номінальною вартістю 221 181,70 грн. відповідача, що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів від 24.09.01. та не заперечується позивачем.

Відповідач, в свою чергу, отримав у власність частину нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), що підтверджується реєстраційним посвідченням Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації та не заперечується сторонами.

При цьому, постановою третьої міжспілкової конференції Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 14.12.05. № К-3 було визнано роботу ради позивача за звітний період з 28.11.00. по 14.12.05. задовільною та затверджено звіт ревізійної комісії позивача від 14.12.05., основним напрямом роботи якої, крім іншого, була перевірка використання та збереження основних фондів.

Лише в 2008 році постановою ради позивача № Р-4-1 було зазначено про наявність фактів допущення порушень при відчуженні профспілкового майна та недосягнення очікуваних результатів від входження позивача до складу акціонерів відповідача.

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, то позовні вимоги в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 09.10.01., задоволенню не підлягають.

Вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» та передачу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області Об'єкту за Договором від 09.10.01. купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, обґрунтовані приписами ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР, ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про власність».

За приписами ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про власність», власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР визначено, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Оскільки зазначена вимога про витребування майна є похідною від вимоги про визнання Договору від 09.10.01. купівлі-продажу недійсним, в задоволенні якої судом відмовлено, та оскільки судом було встановлено, що позивачем належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, та виходячи з того, що судом не встановлено обставин укладення оспорюваного Договору поза волею сторін, вимога про витребування майна з чудового незаконного володіння задоволенню не підлягає.

Щодо клопотання заявника про визнання недійсним договору купівлі-продажу акцій від 28.05.01., обґрунтованого приписами п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України та тим, що означений договір не відповідає вимогам законодавства, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Тобто, дійсно, даною нормою надано право суду визнавати договори недійсними за власною ініціативою, однак, лише ті, які пов'язані з предметом спору.

В даному випадку, предметом спору є недійсність Договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 09.10.01., правовідносини між позивачем та відповідачем щодо спірного майна (частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), частину підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), місця загального користування по підвалу сходи площею 17,9 кв.м (літ. 1-1) виникли саме на підставі вказаного Договору, а не на підставі договору купівлі-продажу акцій від 28.05.01. на визнанні недійсним якого наполягає позивач.

Таким чином, вказане клопотання позивача задоволенню не підлягає, а Федерація профспілкових організацій Чернігівської області не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу акцій від 28.05.01. недійсним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи відповідачем подано заяви про застосування позовної давності.

При цьому, позивач, звертаючись з даним позовом до суду в прохальній частині позовної заяви виклав клопотання про поновлення строку позовної давності звернення з позовом до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Разом з тим, судом було встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес позивача не були порушені відповідачем, внаслідок чого позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та доказів наявності підстав для повернення майна з чужого незаконного володіння, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4-3, 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.02.15.

Головуючий суддя Т.М. Ващенко

Судді Т.Ю. Трофименко

М.Є. Літвінова