КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2015 р. Справа№ 910/20910/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Ільєнок Т.В.

за участю представників:

від позивача: представник - Кириленко О.П. - за довіреністю,

від відповідача: представник - Бакулін О.Ю. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р.

у справі № 910/20910/14 (головуючий суддя Чинчин О.В., судді Васильченко Т.В., Ломака В.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс", м. Київ

про визнання недійсним з моменту укладення Договору оренди (найму) від 01.03.2010 р. №01/03/10,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 р. Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс" про визнання недійсним з моменту укладення Договору оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10.

Позовні вимоги мотивовані тим, що майнові права на весь об'єкт нерухомості, що передавався в оренду, були відсутні у відповідача на момент вчинення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010 року №01/03/10 на підставі частини 1 статті 203 та 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки він за своєю суттю та змістом не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України.

Також, позивачем до Господарського суду міста Києва надана заява, в якій останній просив доповнити підстави позову новими обставинами, що стосуються вчинення оспорюваного правочину оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 представником ТОВ "Паріо Плюс" з перевищенням повноважень, які згідно правових приписів ч.1 ст.203, ст.ст. 215, 216 ЦК України є підставами недійсності Договору. Крім того, зазначено, що Відповідачем наступне схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. у справі №910/20910/14 в позові Публічного акціонерного товариства Український інноваційний банк" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права та норми матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує правомірність оскаржуваного рішення та просить залишити його без змін.

Через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи Висновків Проектного інституту служби безпеки України від 04.02.2015 р., яке колегія суддів задовольнила, з огляду на приписи ст. 101 Господарського процесуального кодексу, оскільки представником позивача в судовому засіданні обґрунтована неможливість його подання до суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом міста Києва у рішенні від 24.06.2011 року по справі №23/76 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс" до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди та звільнення приміщення встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 року укладено Договір №01/03/10 оренди (найму) нежитлових приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Дане рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року у справі №23/76 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011р. та постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2011р.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, в даному випадку відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин щодо укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 року Договору №01/03/10 оренди (найму) нежитлових приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м, адже існування даних обставин підтверджується Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року у справі №23/76, залишеним без змін поставою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011р. та постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2011р.

Позивач, в якості підстав визнання недійсним оспорюваного договору, посилається на те, що в рамках судового провадження у справі №910/3678/14 отримано належні та допустимі докази того, що будівля по вул. вул. Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві має додаткову загальну площу, яка не набувалась Відповідачем у власність. Таким чином, майнові права на весь об'єкт нерухомості "БУДІВЛЯ ОФІСНА" у відповідача були відсутні на момент вчинення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010 року №01/03/10 на підставі частини 1 статті 203 та 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки він за своєю суттю та змістом не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України. Також, Позивач звертає увагу на те, що представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС" вчинено оспорюваний правочин оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 з перевищенням повноважень. Крім того, Відповідачем наступне схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові повністю, оскільки даний висновок відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права з наступних підстав.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. №127 (надалі - "Інструкція"), ДБН В2.2-9-99 "Громадські будинки і споруди" (чинного, на момент укладення Договору) загальна площа громадського будинку визначається як сума площ усіх поверхів (включаючи технічний, мансардний, цокольний та підвальний).

При цьому, згідно вказаного нормативно-правового акту, площу приміщень будинків слід визначати за їх розмірами, виміряними між опорядженими поверхнями стін і перегородок на рівні підлоги (без урахування плінтусів).

Аналогічні приписи містяться у ДБН В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди. Основні положення", чинного на момент розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2013 р. у справі № 910/3678/13 призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Відповідно до Висновку експерта №8301/13-43 від 12.08.2014 р. за результатами проведення судової експертизи у справі №910/3678/13, висота горищного простору від рівня перекриття верхнього поверху до низу несучої конструкції даху - металевих крокв (на рівні обпирання крокви на мауерлат) становить 1,14 м.

В той же час, за змістом ДБН В2.2-9-99 та ДБН В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди. Основні положення" площа горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу виступних конструкцій менше 1.9 м, до загальної площі будинку не включається.

Більш того, Висновком експерта №8301/13-43 від 12.08.2014 р. за результатами проведення судової експертизи у справі №910/3678/13 підтверджується, що загальна площа нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43-А, складається з двох наземних поверхів в яких обладнані приміщення, становить 300,2 кв.м (згідно даних останньої інвентаризації станом на 17.07.2013 р.).

Таким чином, як станом на момент укладення оспорюваного Договору, так і станом на момент розгляду даної справи, в загальну площу спірного нерухомого майна було правомірно не враховано площу горища такого нерухомого майна, а доводи позивача про наявність в будівлі по вул. Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві додаткової загальної площі, яка, на думку позивача, не набувалась відповідачем у власність є безпідставними.

При цьому, колегія суддів відхиляє надані позивачем Висновки Проектного інституту служби безпеки України від 04.02.2015 р. з наступних підстав.

Так, зазначені висновки підписані в.о. начальника Проектного інституту СБ України К. Шестопалом. При цьому, до даних висновків додані копії ліцензії від 22.06.2011 р. №587601 на провадження Проектним інститутом СБ України господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, кваліфікаційний сертифікат архітектора на ім'я Бохана А.А.

Таким чином, зазначені висновки зроблені не судовими експертами, а тому колегія суддів ставиться до них критично та відхиляє.

Частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 761 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

24.02.2010 р. між Акціонерним товариством "Український інноваційний банк" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилого будинку.

Відповідно до п. 1 Договору продавець продав, а покупець купив об'єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлювального документа значиться як нежилий будинок, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43-А.

За змістом п. 2 Договору нежилий будинок, що відчужується, належить продавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі "Українська біржа "Десятинна" 23.03.1998 р. за реєстраційним №2211-б/684. Право власності на нежилий будинок зареєстровано за продавцем у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.04.1998 р. у реєстрову книгу за реєстровим №2475-П. Нежилий будинок, що відчужується, відповідно до правовстановлювального документа має площу 310,00 кв.м. Згідно з інвентаризаційною справою площа нежилого будинку складає 300,20 кв.м. Нежилий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 293,86 кв.м, кадастровий №79:014:017.

Згідно з п. 8 Договору покупець стверджує продавцеві та повідомляє усім заінтересованим особам, що нежилий будинок, який є предметом договору, оглянутий до укладання договору купівлі-продажу. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали б використанню нерухомості за призначенням, а також будь-яких інших особливостей, які покупець хотів би зазначити у договорі, на момент огляду не виявлено.

За актом приймання-передачі від 01.03.2010 р. продавець передав, а покупець прийняв нежилий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43 (літера А) загальною площею 300,2 кв.м згідно з Договором.

Як встановлено Господарським судом м. Києва у рішенні від 24.06.2011 року по справі №23/76 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс" до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди та звільнення приміщення, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 року укладено Договір №01/03/10 оренди (найму) нежитлових приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Таким чином, доводи позивача про те, що майнові права на весь об'єкт нерухомості "БУДІВЛЯ ОФІСНА" у відповідача відсутні на момент вчинення оспорюваного правочину та такий правочин не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до положень статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" згідно якого наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Як вбачається з матеріалів справи, в березні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 р., укладеного між ТОВ "Паріо Плюс" та АТ "Український інноваційний банк", та зобов'язання АТ "Український інноваційний банк" звільнити нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул.Горького, буд. 43 (літера "А"), площею 300,2 кв.м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 р. у справі № 23/76, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011р. та постановою від 30.08.2011р. Вищого господарського суду України, позов задоволено: розірвано договір оренди (найму) № 01/03/10, укладений 01.03.2010 р. ТОВ "Паріо Плюс" та ПАТ "Український інноваційний банк"; зобов'язано ПАТ "Український інноваційний банк" звільнити нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Горького, буд. 43, літера "А", площею 300,2 кв.м.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про стягнення заборгованості в сумі 105 688,95 грн, зумовленої неналежним виконанням зобов'язань по сплаті орендної плати за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 за період з 01.03.2010 по 20.07.2011, а також 169 005,19 грн. неустойки за період з 21.07.2011 по 27.08.2012 на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за несвоєчасне повернення майна та невиконання останнім рішення Господарського суду м. Києва від 24.06.2011 у справі №23/76 про звільнення нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43, літера "А", площею 300,2 кв.м.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2012 р. у справі № 5011-36/12183-2012 було змінено постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2013 р., якою позовні вимоги ТОВ "Паріо Плюс" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Український інноваційний банк" 99 339,42 грн заборгованості, 167 955,55 грн неустойки та 5 345,89 грн судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2013 у справі № 5011-36/12183-2012 постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2013 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2012 було скасовано, а справу №5011-36/12183-2012 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" вказаними діями схвалено укладення між сторонами оспорюваного договору та визнано його дійсність, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з підстав не схвалення відповідачем оспорюваного правочину.

Крім того, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України).

Таким чином, посилання позивача на те, що представником ТОВ "паріо Плюс" вчинено оспорюваний правочин оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 з перевищенням повноважень та відповідачем наступне схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось є безпідставними.

Що стосується фактичної передачі об'єкту оренди за Договором оренди (найму) №01/03/10 від 01.03.2010 р., слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Так, оригінал акту приймання-передачі від 01.03.2010 р. за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 р. в матеріалах справи відсутній та сторонами до матеріалів справи не доданий. До матеріалів даної справи залучено копію акту приймання-передачі від 01.03.2010 р. за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 р.

З наявної в матеріалах даної справи ухвали Господарського суду міста Києва від 17.04.2012 р. у справі № 3/279 за позовом Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" про стягнення 980000,00 грн. вбачається, що "Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що збитки в розмірі 930000,00 грн. понесені ним внаслідок неможливості використання переданого в оренду приміщення за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 р.".

Таким чином, ПАТ "Український інноваційний банк" не заперечувало факт передачі в оренду приміщення за договором оренди (найму) від 01/03/10 від 01.03.2010 р., більш того звернулось з відповідним позовом про стягнення збитків до суду, оскільки стверджувало про неможливість використання переданого в оренду спірного приміщення.

Також, встановлення рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 р. у справі № 23/76 факту порушення ПАТ "Український інноваційний банк" господарського зобов'язання за договором №01/03/10 від 01.03.2010 в частині своєчасної та повної оплати орендної плати та наявності заборгованості останнього по орендній платі у сумі 86349,53 грн. було можливе лише за умови фактичної передачі спірного приміщення.

Таким чином, не спростовано факту укладення між сторонами даної справи Договору №01/03/10 оренди (найму) нежитлових приміщень та відповідності вказаного договору вимогам законодавства України.

Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано відхилено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і судом першої інстанції відмовлено позивачу у позові по суті, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в позові повністю, з даним висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції відповідає законодавству, матеріалам справи та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. у справі № 910/20910/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20910/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді П.В. Авдеєв

Т.В. Ільєнок