ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015 Справа №917/2450/13

м. Полтава

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2

про розірвання договору оперативної оренди транспортного засобу

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 574 від 19.04.2012 р.;

Від відповідача: не з'явився.

Суть справи: розглядається позовна заява про розірвання договору оперативної оренди транспортного засобу від 26.06.2006 року.

Рішенням від 20.02.2014 року позовні вимоги задоволені повністю, розірвано договір оперативної оренди транспортного засобу від 25.07.2007 року з 01.06.2007 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.05.2014 року в задоволенні апеляційних скарг СПД ФО ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_2 відмовлено, рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2014 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2014 року касаційну скаргу СПД ФО ОСОБА_2 задоволено, рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.05.2014 року у справі № 917/2450/13 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При цьому Вищий господарський суд України звернув увагу, зокрема, на таке:

- що задовольняючи позов про розірвання договору оперативної оренди транспортного засобу від 25.07.2007, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач порушив умови цього договору в частині прийняття майна з оренди по закінченню дії договору оперативної оренди транспортного засобу № 11 від 26.06.2006. Судами також встановлено, що між відповідачем та ТОВ "Кроно-Інвест-Харків", правонаступником якого є ТОВ "Кроно-Україна" в період з 01.04.2007 по 01.06.2007 існували договірні відносини з оренди транспортного засобу, що є предметом спірного договору.

- що 06.02.2014 позивачем було подано до суду заяву від 06.02.2014, в якій позивач фактично змінив предмет позову і просив суд розірвати договір оренди транспортного засобу від 25.07.2007. Прийнявши до розгляду зазначену заяву, суд не з'ясував чи подана вона до початку розгляду справи по суті і чи відповідає ця заява за формою і змістом вимогам статей 54, 57 Господарського процесуального кодексу України. Висновків з цього приводу текст судового рішення не містить.

- що вирішуючи спір про розірвання договору оперативної оренди від 25.07.2007, суди попередніх інстанцій фактично визнали його розірваним до моменту його укладення, тобто з 01.06.2007, що призвело до порушення норм матеріального права.

Відповідно до п. 3.1.11. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року № 30 (з наступними змінами), в зв'язку з відпусткою судді Тимошенко К.В. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи, за наслідком якого справа передана на розгляд судді Пушку І.І.

Під час нового розгляду справи позивач підтримав заявлені в позовній заяві позовні вимоги в повному обсязі.

А саме, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним актом, який підписується сторонами договору і з цього моменту договір найму вважається припиненим. Оскільки сторонами договору акту приймання-передачі не підписано, тобто не задокументовано факт повернення крану, позивач вважає, що договір постійно пролонгується і в силу ст. 785 ЦК України у відповідача як орендодавця може виникнути право вимагати від позивача як орендаря за договором, сплати неустойки. З огляду на те, що фактично кран у володінні позивача не знаходиться, СПД ФО ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду для захисту свого права шляхом розірвання договору оренди, укладеного з відповідачем 26.06.2006 року.

Відповідач в засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, просить суд розглядати справу без участі представника (п. 2 прохальної частини відзиву на позов від 24.02.2015 року). До суду електронною поштою надійшов відзив з запереченнями на позов за підписом представника відповідача, в якому, зокрема, міститься посилання на те, що на момент розгляду справи договори оренди від 2006 та 2007 років фактично виконані та закінчилися, підстав для їх розірвання у судовому порядку не має. Кран було повернуто СПД ОСОБА_2 в межах виконання умов договору оренди 25.07.2007 року, і відповідач не висуває жодних претензій щодо повернення крану до СПД ОСОБА_1 Відповідач вважає, що останній договір оренди закінчився 25.07.2010 року, тому просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки на момент подачі позову він сплив.

Суд вважає, що неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, його правова позиція стосовно позовних вимог суду відома, а в матеріалах справи наявні всі документи, необхідні для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

В прохальній частині позовної заяви від 09.12.2013 року не зазначено, якого року договір оренди транспортного засобу між СПДФО ОСОБА_1 та СПДФО ОСОБА_2 В просить розірвати позивач, проте в описовій частині позовної заяви йдеться про договір від 26.06.2006 року. До позовної заяви додана також лише копія договору 2006 року.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, викладених в постанові від 29.10.2014 року, судом встановлено, що при попередньому розгляді справи розгляд спору по суті розпочався 16.01.2014 року, про що свідчить протокол судового засідання (том 1, а.с. 21).

06.02.2014 позивачем було подано до суду заяву, в якій позивач фактично змінив предмет позову і просив суд розірвати договір оренди транспортного засобу від 25.07.2007 року (том 1, а.с.98).

Згідно ст. 22 ГПК України право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті. Тому з урахуванням того, що суд розпочав розгляд справи по суті 16.01.2014 року, заява позивача від 06.02.2014 року про зміну предмету позову, вже не могла бути прийнятою до розгляду.

При новому розгляді справи позивачем не подавались заяви про зміну предмета чи підстав позову.

Таким чином, предметом позовних вимог по справі № 917/2450/13 є вимоги про розірвання договору оперативної оренди транспортного засобу №11 від 26.06.2006 року.

Як встановлено рішеннями судів по справах за участю цих же сторін, 26.06.2006 р. між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оперативної оренди транспортного засобу № 11, згідно умов якого орендодавець передає орендареві в оперативну оренду - платне користування транспортний засіб: кран самохідний (на колісному ходу) моделі KRUPP KMK-2025 DA53, випуску 1992 р., шасі № НОМЕР_1, колір оранжевий.

Згідно п.п. 3.1. цього Договору, орендна плата за користування транспортного засобу складає 7000,00 грн. на місяць.

Відповідно до п. 5.1 Договору, цей договір укладено строком на один рік: з 26.06.2006 р. по 26.06.2007 р.

Орендований транспортний засіб було передано орендарю згідно акту прийомки-передачі транспортного засобу від 26.06.2006 р. По закінченню дії цього договору, листом від 25.06.2007 року орендодавець запропонував орендареві повернути транспортний засіб, або підписати новий договір оренди. Орендар транспортний засіб не повернув, сторони уклали 25.07.2007 року новий договір оперативної оренди транспортного засобу строком на три роки по 25.07.2007 року та збільшили розмір орендної плати. Орендар порушував умови договору оперативної оренди в частині перерахування орендної плати, що стало предметом спору за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1, рішенням господарського суду Полтавської області у справі №9/14 від 05.03.2010 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 стягнуто 60000,0 грн. заборгованості з орендної плати.

Дані факти встановлені в рішенні господарського суду Полтавської області від 05.03.2010 року по справі № 9/14 за позовом СПД ФО ОСОБА_2, до СПД ФО ОСОБА_1, про стягнення 60000 грн., а також в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 04.12.2012 року по справі № 18/1064/12 за позовом СПД ФО ОСОБА_1, до 1) СПД ФО ОСОБА_2, 2) ТОВ "Кроно-Україна", про припинення господарських зобов'язань. Дані обставини мають преюдиційне значення в силу положень ст. 35 ГПК України і не потребують доказуванню з огляду на те, що у справах брали участь ті ж сторони.

Зазначена обставина (щодо укладення нового Договору від 25.07.2007 року стосовно того же предмету) також підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що склались між сторонами регулюються нормами про найм (оренду).

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За ч. 1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

За ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 604 ЦК України домовленість сторін може служити підставою припинення зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Встановлені рішенням судів преюдиційні факти свідчать, що сторони договору (СПД ФО ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_2) з тим же суб'єктним складом стосовно того ж предмету (кран самохідний (на колісному ходу) моделі KRUPP KMK-2025 DA53, випуску 1992 р., шасі № НОМЕР_1, колір оранжевий) 25.07.2007 року уклали новий договір оренди з іншим строком дії (з 25.07.2007 року по 25.07.2010 року), збільшивши розмір орендної плати, внаслідок чого первісне зобов'язання (за договором від 26.06.2006 року) припинилося, і між сторонами виникло нове зобов'язальне правовідношення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд прийшов до висновку, що хоча й у договорі оренди від 25.07.2007 року відсутня пряма вказівка чи умови про припинення зобов'язань за Договором оренди від 26.06.2006 року та заміну їх новими, узгоджені дії сторін на укладення нового договору оренди стосовно того ж предмета свідчать про припинення дії договору оренди від 26.06.2006 року № 11. Припинення Договору 2006 року відбулося щонайменше з дня укладення нового договору (з 25.07.2007 року), а відтак у суду відсутні підстави для розірвання договору, дія якого припинилась до подачі позовної заяви, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають як необґрунтовані.

При вирішенні поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності суд враховує наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

В п. 2.2. постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки позовні вимоги визнані судом необґрунтованими заява відповідача про застосування строку позовної давності відхиляється.

Судові витрати покладаються відповідно до ст. 44, частини 5 ст. 49 ГПК України на позивача.

Керуючись ст.ст. 82, 84-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя Пушко І.І.