ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"16" лютого 2015 р. Справа № 911/4763/14

за позовом Заступника прокурора Київської області, м. Київ

до 1. Броварської міської ради Київської області, м. Бровари

2. Приватного підприємства «Спартак», м. Бровари

про визнання недійсними окремих пунктів рішень Броварської міської ради Київської області та про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки №1192 від 05.07.07 та договорів про внесення змін до нього

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

прокурор - Івашин О.Є. - посвідчення № 024909 від 17.03.2014р.

відповідач 1 - Сенько О.В. предст. дов №2-15/1184 від 09.04.2014р.;

відповідач 2 - Гаджук П.П. предст. дов. б/н від 25.12.2014р.

- Олєйніков Є.В. предст. дов. б/н від 25.12.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Заступника прокурора Київської області до Броварської міської ради Київської області (відповідач-1), Приватного підприємства «Спартак» (відповідач-2) про визнання недійсним п. 6.24 рішення Броварської міської ради Київської області № 192-13-05 від 25.12.2006, п. 2.2 рішення Броварської міської ради Київської області № 367-22-05 від 14.06.2007, п. 7.12 рішення Броварської міської ради Київської області № 56-03-06 від 09.12.2010 та про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки №1192 від 05.07.07р. та договорів про внесення змін нього № 1 від 02.03.2009 та № 31 від 07.02.2011.

Позов обґрунтований тим, що при укладенні Договору оренди землі від 05.07.2007 не було затверджено проект землеустрою спірної земельної ділянки, чим порушено вимоги ст. 123 Земельного кодексу України та, всупереч ст. 15 Закону України «Про оренду землі», не зазначено цільового призначення земельної ділянки, оскільки, на думку прокурора, вказане у договорі цільове призначення - землі комерційного використання, не передбачене законодавством України.

Крім того, прокурор стверджує, що в розумінні ст. 654 ЦК України та ст. 124 Земельного кодексу України, Броварська міська рада, перш ніж вносити зміни до спірного Договору оренди, повинна була внести зміни в п. 2.2. рішення № 367-22-05 від 14.06.2007, а не приймати рішення № 56-03-06 від 09.12.2010 щодо продовження строку оренди.

У зв'язку з чим, на думку прокурора, прийняті Броварською міською радою рішення №192-13-05 від 25.12.2006, № 367-22-05 від 14.06.2007 та № 56-03-06 від 09.12.2010 є незаконними та підлягають скасуванню, а Договір оренди зі змінами і доповненнями від 05.07.2007, який укладений на підставі даних рішень, є недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.11.2014 у справі №911/4763/14 було порушено провадження та призначено до розгляду на 25.11.2014 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.11.2014 розгляд справи було відкладено на 12.01.2015 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.01.2015 строк розгляд спору було продовжено в порядку, передбаченому ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12.01.2015р. було оголошено перерву до 26.01.2015р., про що сторони та прокурор повідомлені особисто під розписку в бланку оголошення перерви.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.01.2015 розгляд справи було відкладено на 09.02.2015 року.

В судовому засіданні 09.02.2015 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 16.02.2015 року.

Прокурор повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачі, у наданих через канцелярію суду відзивах, проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні.

Крім того, відповідачі у своїх відзивах просили суд застосувати наслідки пропуску прокурором строків позовної давності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, 16.02.2015 у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні прокурора та представників відповідачів, суд,

встановив:

Пунктом 6.24 рішення Броварської міської ради Київської області № 192-13-05 від 25.12.06 ПП «Спартак» було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3 га для розширення території під будівництво готельно-офісного комплексу на розі вул. Київській та Чорновола.

Відповідно до п. 2.2 рішення Броварської міської ради від 14.06.07 № 367-22-05, ПП «Спартак» за рахунок земель міської ради надано в оренду земельну ділянку площею 0,2804 га для розширення території під будівництво готельно-офісного комплексу - землі комерційного використання, на розі вул. Київській та Чорновола терміном на 5 років.

На підставі вказаних рішень, 05.07.2007 року між Броварською міською радою Київської області та ПП «Спартак» укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надає, а орендар - ПП «Спартак» приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,2804 га для розширення території під будівництво готельно-офісного комплексу - землі комерційного використання за адресою: Київська область місто Бровари на розі вулиці Київської та вулиці Чорновола, кадастровий номер земельної ділянки - :00:015:0538.

Вказаний договір зареєстрований в Київській регіональній філії Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», про що вчинено запис від 07.08.2007 № 06.

За актом прийому-передачі земельної ділянки від 05.07.2007 Броварська міська рада передала, а ПП «Спартак» прийняло земельну ділянку площею 0,2804 га.

Відповідно до п.п. 1, 8 договору, земельна ділянка відноситься до земель комерційного використання. Договір укладено на 5 (п'ять) років з дати його підписання.

В подальшому, 02.03.2009 року до договору від 05.07.2007 внесені зміни на підставі договору № 1, зареєстрованого в органах Держкомзему 29.09.2009 за №05, встановлено нормативно-грошову оцінку земельної ділянки на період будівництва в сумі 138705 грн.

Також п. 7.12 рішення Броварської міської ради № 56-03-06 від 09.12.2010 продовжено термін користування земельною ділянкою площею 0,2804 га для розширення території під будівництво готельно-офісного комплексу до 21.11.2015 та вирішено внести зміни до договору від 05.07.2007.

На підставі вказаного рішення, 07.02.2011 між Броварською міською радою та ПП «Спартак» укладено договір про внесення змін до договору від 05.07.07 та договору № 1 від 02.03.2009.

Вказаним договором про внесення змін серед іншого змінено кадастровий номер земельної ділянки площею 0,2804 га :00:015:0577 та змінено термін дії договору, зокрема встановлено, що договір від 05.07.2007 укладено строком дії до 21.11.2015.

Як стверджує прокурор у своїй позовній заяві, при наданні в оренду земельної ділянки ПП «Спартак», Броварська міська рада порушила норми законодавства України, а саме: при укладенні Договору оренди землі від 05.07.2007 не було затверджено проект землеустрою спірної земельної ділянки, чим порушено вимоги ст. 123 Земельного кодексу України, та, всупереч ст. 15 Закону України «Про оренду землі», не зазначено цільового призначення земельної ділянки, з огляду на те, що, на думку прокурора, законодавством України не передбачено такої категорії земель як землі комерційного використання, яка вказана в п. 1. даного договору.

Крім того, прокурор зазначає, що в розумінні ст. 654 ЦК України та ст. 124 Земельного кодексу України, Броварська міська рада, перш ніж вносити зміни до спірного Договору оренди, повинна була внести зміни в п. 2.2. рішення № 367-22-05 від 14.06.2007, а не приймати рішення № 56-03-06 від 09.12.2010 щодо продовження строку оренди.

З огляду на вказані обставини, прокурор звернувся з позовом до суду.

Відповідачі проти позову заперечують та зазначають, що у спірному договорі вірно зазначено цільове призначення земельної ділянки, яка надана в оренду, цільове призначення даної земельної ділянки не змінювалось, проект землеустрою складений та затверджений відповідно до вимог чинного на момент спірних правовідносин земельного законодавства, а Броварська міська рада, приймаючи оскаржувані рішення, діяла законно та в межах своїх повноважень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Стосовно тверджень прокурора про те, що при передачі в оренду земельної ділянки цільове призначення якої було змінено, не було затверджено проект землеустрою, у зв'язку з чим п. 6.24 рішення Броварської міської ради Київської області № 192-13-05 від 25.12.2006 та п. 2.2 рішення Броварської міської ради Київської області № 367-22-05 від 14.06.2007 та укладений на виконання даних рішень Договір оренди землі від 05.07.2007 є недійсними, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення № 367-22-05 від 14.06.2007), проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на розі вулиць Київської та Чорновола в м. Бровари Київської області в оренду ПП «Спартак» було погоджено, що підтверджується копіями: висновків Броварського міського відділу земельних ресурсів Київського обласного управління земельних ресурсів Держземагенства України № 04-/7/10-з/39 та № 04/7/10-з/48, висновку Управління містобудування та архітектури Броварської міської ради Київської області № 104, висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області Міністерства охорони навколишнього природного середовища № 06-13/627, висновку Броварської районної санітарно-епідеміологічної станції № 139, висновку Відділу культури Броварської міської ради Київської області № 12.

12 лютого 2007 року Київським обласним головним управлінням земельних ресурсів Держкомзему України за наслідками експертизи проекту відведення земельної ділянки було складено висновок № 4а-37, відповідно до якого, даний проект відповідає вимогам законодавства України, встановленим нормам та правилам і оцінюється позитивно.

В подальшому, Броварська міська рада прийняла рішення Броварської міської ради від 14.06.07 № 367-22-05, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на розі вулиць Київської та Чорновола в м. Бровари Київської області в оренду ПП «Спартак» був погоджений з відповідними органами та стосовно нього винесено позитивний висновок Держкомзему України, чим фактично також погодила даний проект землеустрою.

Стосовно думки прокурора, що в розумінні ст. 654 ЦК України та ст. 124 Земельного кодексу України, Броварська міська рада, перш ніж вносити зміни до спірного Договору оренди, повинна була внести зміни в п. 2.2. рішення № 367-22-05 від 14.06.2007, а не приймати рішення № 56-03-06 від 09.12.2010 щодо продовження строку оренди, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 36 Договору, зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено подовження договору оренди, шляхом внесення змін до рішення про передачу в оренду чи заборони органам місцевого самоврядування приймати нове рішення про продовження терміну оренди.

Крім того, варто зазначити, що акти місцевого самоврядування індивідуальної дії є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Аналогічне роз'яснення надав Конституційний Суд України у пункті 5 Рішення №7-рп/2009.

З огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку, що чинним законодавством України, взагалі не надано повноваження радам у галузі земельних відносин на зміну своїх попередніх рішень, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів - в даному випадку права користування земельною ділянкою.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що Броварська міська рада, в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений законодавством України, внесла зміни до умов укладеного Договору шляхом укладання з Орендарем договору № 1 від 02.03.2009р. про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05.07.2007р. № 1192 та договору № 31 від 07.02.2011р. про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05.07.2007р. №1192 та договору № 1 від 02.03.2009р., на підставі ухвалених Броварською міською радою рішень.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі; якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Аналогічна позиція наведена в п. 2 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів».

Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені обставини справи та зібрані у ній докази, суд вважає відсутніми підстави для визнання незаконним та скасування п. 6.24 рішення Броварської міської ради Київської області № 192-13-05 від 25.12.2006, п. 2.2 рішення Броварської міської ради Київської області № 367-22-05 від 14.06.2007, п. 7.12 рішення Броварської міської ради Київської області № 56-03-06 від 09.12.2010.

Що стосується твердження прокурора, що Договір оренди земельної ділянки від 05.07.2007 є недійсним, оскільки у ньому не вказано цільового призначення земельної ділянки, з огляду на те, що на думку прокурора, законодавством України не передбачено такої категорії земель як землі комерційного використання, варто зазначити наступне.

У пункті 16 Договору оренди землі від 05.07.2007 року, вказано цільове призначення земельної ділянки, а саме - землі комерційного використання.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Стаття 20 Земельного кодексу України встановлює, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту відведення земельної ділянки на розі вулиць Київської та Чорновола в м. Бровари Київської області в оренду ПП «Спартак», спірна земельна ділянка віднесена до земель комерційного використання код 1.11.6.

Варто зазначити, що під час виникнення спірних правовідносин діяв український класифікатор цільового використання землі, затвердженим листом Держкомзему України від 24.04.1998 року за № 14-1-7/1205, п. 1.11 якого передбачено таке цільове використання, як комерційне.

У висновку Броварського міського відділу земельних ресурсів Київського обласного управління земельних ресурсів Держземагенства України № 04-/7/10-з/39 зазначено, що спірна земельна ділянка повинна використовуватись без зміни цільового призначення (код 1.11.6. Українського класифікатору цільового використання землі).

Дана довідка спростовує твердження прокурора про те, що відбулась зміна цільового призначення, наданої в оренду ПП «Спартак», земельної ділянки.

Згідно довідки Броварського міського відділу земельних ресурсів Київського обласного управління земельних ресурсів Держземагенства України № 04-з/13-з/195 від 31.01.2007, спірна земельна ділянка рахується в резервних територіях міста (інші відкриті землі), тобто фактично рахується землями запасу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення № 367-22-05 від 14.06.2007), земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Зі змісту наведеної норми можна зробити наступні висновки: 1) у запасі можуть перебувати ділянки будь-якої категорії земель в Україні; 2) перебування земель у запасі не змінює їх цільове призначення; 3) в запасі можуть знаходитися лише ті земельні ділянки, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб; 4) землі запасу знаходяться в державній або комунальній власності.

Також необхідно зауважити, що на даний час, відповідно до наказу Державного комітету статистики України № 377 від 05.11.98 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)», порядком заповнення граф першого та другого розділів форми N 6-зем передбачено у графі 42 вказувати дані про землі, які використовуються в комерційних цілях. Додатком № 3 до даної інструкції затверджено класифікацію видів економічної діяльності на землях, що використовуються в комерційних цілях.

Вищезазначені факти підтверджують існування та правильність зазначення цільового використання земельної ділянки в оскаржуваному Договорі оренди, у зв'язку з чим, твердження прокурора про відсутність у спірному договорі істотної умови, а саме: цільового призначення земельної ділянки є безпідставними, а вимога про визнання недійсним Договору оренди від 05.07.2007 є необґрунтованою.

Відповідачі у відзивах наголошують, що прокурор, без поважних причин пропустив строк позовної давності, у зв'язку із чим просили застосувати до правовідносин строк позовної давності.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади, відповідно до Указу Президента України від 13.04.11 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України», є Держсільгоспінспекція України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 29 господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень, щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, прокурор пред'явив цей позов у інтересах держави як позивач.

Прокурор стверджує про те, що про порушення законодавства при наданні в оренду спірної земельної ділянки прокуратурі Київської області стало відомо під час проведення перевірки у 2014 році, а отже ним не було пропущено строк позовної давності, проте, суд не погоджується з такими твердженнями прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або з настанням події, з якою пов'язано його початок (ч.1 ст. 253 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

За змістом роз'яснення в п. 6 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного ГПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України від 27.05.2014 №3-23гс14 та постанові пленуму Вищого господарського суду України від 14.05.2013 року по справі № 5011-13/2898-2012.

Як вбачається з позовної заяви прокурор оскаржує рішення Броварської міської ради Київської області № 192-13-05 від 25.12.2006, рішення Броварської міської ради Київської області № 367-22-05 від 14.06.2007, рішення Броварської міської ради Київської області № 56-03-06 від 09.12.2010, просить визнати недійсними договір оренди земельної ділянки №1192 від 05.07.07р. та договір про внесення змін нього № 1 від 02.03.2009 та № 31 від 07.02.2011, при цьому, як вбачається з відбитку календарного штампу канцелярії господарського суду Київської області, позовна заява надійшла до суду 07.11.2014 року.

Прокурор не довів належними доказами того, що про порушення Броварської міською радою земельного законодавства України, на які він вказує у своєму позові, Держсільгоспінспекції України стало відомо лише в 2014 році.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили про обізнаність прокуратури Київської області у справі щодо прийняття оскаржуваних рішень та спірного договору ще у 2010 році, посилаючись на супровідний лист Броварської міської ради про направлення копії протоколу сесії № 3 від 09.12.2010 з відбитком печатки вхідного штампу, підписом та датою отримання.

Враховуючи вищевикладене та те, що прокурор не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, суд прийшов до висновку, що позов був поданий прокурором вже після спливу такого строку.

За приписами ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, варто зазначити, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Враховуючи те, що прокурором не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості та недоведеності, а не у зв'язку з тим, що прокурором було пропущено строк позовної давності.

Стосовно розподілу судових витрат варто зазначити, що у разі ж повної або часткової відмови в позові у справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дата підписання повного тексту рішення: 04.03.2015р.

Суддя О.В. Щоткін