ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа № 920/1769/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М., суддя Россолов В.В.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - Латишевої В.О., за довіреністю від 09 серпня 2014 року,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 547 С/1-6) на рішення господарського суду Сумської області від 08 грудня 2014 року у справі № 920/1769/14

за позовом Фізичної особи - підприємця Полозенка Олексія В'ячеславовича, м. Путивль, Сумська область

до Путивльської міської ради, м. Путивль, Сумська область

про визнання рішення №16 від 29.01.2014 року недійсним та стягнення 45 508,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 08 грудня 2014 року у справі № 920/1769/14 (суддя Зайцева І.В.) позов задоволено частково.

Визнано рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради № 16 від 29 січня 2014 року "Про звільнення земельної ділянки по вул. Кірова, 25 від групи тимчасових споруд, які встановлені з порушенням вимог чинного законодавства України" неправомірним. Стягнуто з Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на користь фізичної особи-підприємця Полозенка Олексія В'ячеславовича 1218 грн. судового збору. В частині стягнення 25508 грн. матеріальної шкоди та 20000 грн. моральної шкоди - відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Господарського суду Сумської області від 08 грудня 2014 року скасувати в частині відмови у відшкодуванні майнової та моральної шкоди та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що судом першої інстанції не досліджені у повному обсязі позовні вимоги та надані позивачем докази на їх обгрунтування щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, у зв'язку з чим рішення в цій частині не відповідає нормам матеріального права. Так, зокрема, судом не врахована кошторисна документація, чеки та накладні, які підтверджують реальні витрати позивача. Крім того, відмовляючи у стягнення моральної шкоди, місцевим господарським судом не враховано, що дії відповідача, в першу чергу, були направлені на приниження позивача, наслідком чого було погіршення його здоров'я.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 02 березня 2015 року, у зв'язку із відпусткою судді Івакіної В.О., для розгляду справи № 920/1769/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М., суддя Россолов В.В.

Відповідач у призначене судове засідання 03 березня 2015 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (а.с. 151). Відзив на апеляційну скаргу не надав.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення без змін оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевим господарським судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 29 січня 2014 року №16 «Про звільнення земельної ділянки по вул. Кірова в м. Путивль, 25 від групи тимчасових споруд, які встановлені з порушенням вимог чинного законодавства України» є незаконним, у зв'язку з чим позов в частині визнання такого рішення неправомірним підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції визнав їх недоведеними та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради від 10 жовтня 2012 року № 151 «Про надання дозволу на встановлення групи тимчасових споруд по вул. Кірова, 25 у м. Путивль» позивач отримав дозвіл на встановлення групи тимчасових споруд (торгових кіосків) для здійснення підприємницької діяльності по вул. Кірова, 25 у м. Путивль. Цим рішенням позивача було зобов'язано оформити паспорт прив'язки групи тимчасових споруд і здійснювати встановлення їх відповідно до паспорту прив'язки, а також оформити право користування земельними ділянками на умовах договору суперфіцію (а.с. 15).

04 жовтня 2012 року позивачу відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, інфраструктури та надзвичайних ситуацій Путивльської районної державної адміністрації був підготовлений паспорт прив'язки групи тимчасових споруд зі схемою розміщення тимчасових споруд (а.с.16,17,18,19).

30 жовтня 2012 року рішенням 32 сесії 6 скликання Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області було скасовано рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 10 жовтня 2012 року №151 «Про надання дозволу на встановлення групи тимчасових споруд по вул. Кірова, 25 у м .Путивль».

Постановою Путивльського районного суду Сумської області від 15 травня 2013 року визнано протиправним та скасовано рішення 32 сесії 6 скликання Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 30 жовтня 2012 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 10.10.2012 року №151 «Про надання дозволу на встановлення групи тимчасових споруд по вул. Кірова, 25 у м. Путивль» (а.с.47).

Рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради від 29 січня 2014 року №16 «Про звільнення земельної ділянки по вул. Кірова,25 від групи тимчасових споруд, які встановлені з порушенням вимог чинного законодавства України», визнано групу тимчасових споруд площею 6 кв.м кожна, як такі, що встановлені з порушенням Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, а саме: без належно оформленого права на земельну ділянку відповідно до п.п.5 пункту 2.1. Порядку звільнення земельних ділянок від незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Путивль та зобов'язано позивача в термін до 28 лютого 2014 року демонтувати тимчасові споруди (а.с. 49).

Відповідно до статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» - тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 21 жовтня 2011 року N 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженого Мінюстом України 22 листопада 2011 року за №1330/20068 - розміщення окремих тимчасових споруд здійснюється згідно з цим Порядком (п.1.7). В розділі II цього Порядку зазначається процедура розміщення тимчасових споруд, а також порядок оформлення відповідних документів, перелік яких є вичерпним. Укладання договорів оренди або суперфіцію для користування місцем для розташування тимчасової споруди цими нормативно-правовими актами не передбачено.

Так, відповідно до п. 1.10, п. 2.1, п.2.20 цього Порядку для розміщення групи тимчасових споруд (ТС) (але не більше п'яти) розробляється єдиний паспорт їх прив'язки, який і є підставою для їх подальшого розміщення. Відхилення від паспорта прив'язки ТС не допускається. Пункт 2.27 цього Порядку встановлює вичерпні підстави анулювання паспорта прив'язки: недотримання вимог паспорта прив'язки при її встановленні; невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив'язки; надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку, під час підготовки паспорта прив'язки ТС.

В оспорюваному рішенні виконавчого комітету Путивльської міської ради від 29 січня 2014 року № 16 підставою для демонтажу тимчасових споруд зазначено їх розміщення без належного оформлення права на земельну ділянку, що суперечить діючому законодавству.

З урахуванням зазначених обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 29.01.2014 року № 16 «Про звільнення земельної ділянки по вул. Кірова, 25 у м. Путивль групи тимчасових споруд, які встановлені з порушенням вимог чинного законодавства України», є неправомірним.

Із листа Путивльської житлово-експлуатаційної контори від 01 серпня 2014 року № 254 вбачається, що на підставі розпорядження Путивльського міського голови № 87-р від 02 червня 2014 року «Про демонтаж групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності по вул. Кірова, 25» та укладеного 17 червня 2014 року договору між Путивльською ЖЕК та Путивльською міською радою, Путивльською ЖЕК були виконані роботи по демонтажу та перевезенні конструкцій на зберігання (а.с.72, 80-83).

Позивач до Путивльської ЖЕК з вимогою про повернення демонтованих тимчасових споруд не звертався, демонтовані тимчасові споруди знаходяться на складі підприємства під охороною та придані для використання, про що свідчить із довідки Путивльської ЖЕК від 19 листопада 2014 року № 372 (а.с.105).

Оскаржуючи рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, позивач посилається на те, що ним надано достатньо доказів на підтвердження таких вимог.

Разом з тим, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як зазначалось вище, демонтовані споруди знаходяться на зберіганні у Путивльській ЖЕК, але позивач за їх поверненням не звертався.

Доказів щодо непридатності тимчасових споруд для використання, або їх пошкодження, або знищення позивач не надав, а тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення матеріальної шкоди.

Стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 20000 грн. моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (п. 3 постанови) зазначено, що під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування моральної шкоди зазначив, зокрема, про те, що прийняті відповідачем рішення були направлені на приниження та знущання з нього, наслідком чого було погіршення здоров'я, посилаючись на те, що на території, на якій було надано дозвіл позивачу на встановлення тимчасових споруд, вже встановлені інші торгові кіоски, в яких здійснюють торговельну діяльність інші підприємці, то вважає, що мало місце приниження ділової репутації позивача як суб'єкта підприємницької діяльності.

Разом з тим, позивач доказів приниження відповідачем ділової репутації не навів, в тому числі і щодо здійснення іншими особами підприємницької діяльності безпосередньому на тому місці, на якому були знесені належні йому тимчасові споруди. Крім того, позивач не довів безпосередній зв'язок між прийнятим відповідачем оспорюваним рішенням № 16 від 29 січня 2014 року «Про звільнення земельної ділянки по вул. Кірова, 25 від групи тимчасових споруд, які встановлені з порушенням вимог чинного законодавства України» та погіршення здоров'я позивача.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Сумської області, викладених в рішенні від 08 грудня 2014 року у даній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 08 грудня 2014 року у справі №920/1769/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складений 05.03.2015р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Россолов В.В.