ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2015 р. Справа № 914/2121/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (надалі ДТГО «Львівська залізниця») за № НЮ-903 від 01.12.2014р.

на рішення господарського суду Львівської області від 11.11.2014р.

у справі №914/2121/14

за позовом: ДТГО «Львівська залізниця», м. Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (надалі ТзОВ «Сюрприз»), м. Львів

про: стягнення заборгованості,

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Жовтанецький В.М. - представник (довіреність № НЮ-32 від 02.01.2015р.)

від відповідача: Бучківська М.Б. - представник (довіреність № 178 від 26.08.2014р.)

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.11.2014р. у справі № 914/2121/14 (судді Іванчук С.В. - доповідач, Манюк П.Т. та Бортник О.Ю.) відмовлено у задоволенні позову ДТГО «Львівська залізниця» до ТзОВ «Сюрприз» про стягнення 10 219,91 грн. заборгованості з орендної плати.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що матеріалами справи не доведено обставин фактичного користування орендарем об'єктом оренди у період з 2011р. по 2014р.; виявлені судом розбіжності в примірниках договору оренди спірного майна, що були надані сторонами, свідчать про те, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди, а саме: строків користування об'єктом оренди та моменту передачі об'єкта оренди, які унеможливлюють встановлення фактичного, погодженого сторонами розміру орендної плати, зокрема шляхом прийняття до виконання спірного договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДТГО «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено необ'єктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що враховуючи відсутність заяви однієї із сторін договору про його припинення, а також враховуючи те, що орендар станом на 03.06.2014р. продовжує користуватися майном, договір є чинним (діючим), однак, не зважаючи на це, станом на 03.06.2014р. за період з вересня 2010р. по серпень 2013р. орендарем не сплачено орендної плати орендодавцю у розмірі 10 219, 91грн.

09.12.2014р. автоматизованою системою документообігу суду дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М.

Розпорядженням голови суду від 10.12.2014р. в склад колегії для розгляду справи № 914/2121/14 введено суддів - Гнатюк Г.М. та Мирутенка О.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2014р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 22.12.2014р.

В судовому засіданні 22.12.2014р. оголошено перерву до 05.02.2015р., про що сторони були повідомлені під розписку.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Гнатюк Г.М., розпорядженням голови суду від 04.02.2015р. внесено зміни в склад колегії для розгляду справи № 914/2121/14, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Якімець Г.Г.

В судовому засіданні 05.02.2015р. оголошено перерву до 19.02.2015р., про що сторони були повідомлені під розписку.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю. На підтвердження своїх доводів представником було долучено рахунки та платіжні доручення про сплату орендної плати за 2010р. (клопотання зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/773/15 від 05.02.2015р).

Відповідач в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.08.2008р. між ВП "Вокзал станції Львів" ДТГО "Львівська залізниця" (орендодавець) та ТзОВ "Сюрприз" (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - торговий павільйон загальною площею 20,8 м2 в центральному касовому залі головної будівлі вокзалу станції Львів за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1, що перебуває на балансі ВП "Вокзал станції Львів" ДТГО "Львівська залізниця", вартість якого визначена за залишковою балансовою вартістю станом на 01.01.2008р. і становить 20955 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення торгового кіоску (а.с. 27-30).

Згідно із п.2.1 договору оренди від 01.08.2008р. орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

01.08.2008р. між сторонами був підписаний акт прийому-передачі вказаного вище майна (а.с. 21).

У разі припинення цього договору майно повертається орендарем балансоутримувачу. Орендар повертає майно орендодавцю (балансоутримувачу) аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцю (балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору (п.2.4, п.2.5 договору).

За умовами п.10.1, п.10.6 договору оренди від 01.08.2008р., цей договір укладено строком на 364 дні, що діє з 01.08.2008р. по 30.07.2009р. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця після закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Позивач вважає, що заяв про припинення дії договору від орендаря на адресу орендодавця не надходили, акту приймання-передачі об'єкта оренди сторони не підписували, відтак, згідно з п.10.6 договору, його дія продовжується на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором.

Враховуючи, що договір є чинним, орендар продовжує користуватися майном, однак, не зважаючи на зазначене, орендарем не сплачено орендної плати станом на 03.06.2014р. у розмірі 10 219,91 грн. нарахованої за період з вересня 2010р. по серпень 2013р.

З матеріалів справи вбачається, що 29.01.2013р. позивач звернувся до відповідача з претензією № НЗ-10/152 про сплату заборгованості в розмірі 7 649,53 грн. за користування орендованим майном. Проте, у відповідь на дану претензію, листом № 18 від 05.02.2013р. орендар зазначив, що дана сума є безпідставною, оскільки договір є не продовженим, оскільки змінилася залишкова балансова вартість орендованого майна (а.с. 179).

Враховуючи, що в досудовому порядку сторони не досягли згоди, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 759 ЦК України, яка кореспондується із ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 4 статті 284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначаються за погодженням сторін.

В матеріалах справи наявні два оригінали договору оренди індивідуально визначеного майна, подані позивачем та відповідачем, які містять розбіжності в даті укладення « 01 серпня 2008р.» та « 01.07.2008р.» та строку його дії на 364 дні відповідно (а.с. 182-192).

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що на момент підписання даного договору сторони не досягли згоди щодо строку його дії, проте, факт використання об'єкта оренди не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 763 ЦК України кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що факт використання спірного об'єкта оренди товариством «Сюрприз» саме з 01 серпня 2008р. по 30 липня 2009р. (в редакції договору наданого позивачем), а не з 01 липня 2008р. по 30 червня 2009р. (в редакції договору наданого відповідачем) підтверджується самим відповідачем у відзиві на позовну заяву № 127 від 07.07.2014р. та у листі № 18 від 05.02.2013р. (а.с. 80-82, 91). Зокрема, зазначено, що по договору виставлялися рахунки по орендній платі за період з серпня 2008р. по липень 2009р. на загальну суму 2 983,42 грн., які були оплачені товариством в повному обсязі.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку дії договору оренди безпосередньо передбачені ст. 764 ЦК України та опосередковано нормою ч.4 ст. 291 ГК України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Пунктом 10.6 договору оренди сторони передбачили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця після закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором

Тобто, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку відсутні заперечення сторін щодо припинення дії договору, то такий договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

В матеріалах справи відсутні заперечення сторін стосовно припинення дії договору оренди ( чи від 01.07.2008р. чи від 01.08.2008 р.) на дату закінчення строку договору оренди чи протягом місяця після закінчення цього строку.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Крім того, в матеріалах справи наявна переписка сторін, зі змісту даних листів, зокрема № 138 від 29.09.2010р., № 155 від 22.09.2011р. та № 180 від 02.08.2013р. вбачається, що орендар продовжував користуватися орендованим майном у спірний період (а.с. 149, 163, 175-179 та інш.).

Відтак, колегія суддів вважає, що спірний договір був пролонгований:

- з 01 серпня 2009р. по 30 липня 2010р.;

- з 01 серпня 2010р. по 30 липня 2011р.;

- з 01 серпня 2011р. по 30 липня 2012р.;

- з 01 серпня 2012р. по 30 серпня 2013р. (з врахуванням заяви про стягнення орендної плати за період з вересня 2010р. по серпень 2013р.).

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

В силу ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.1-п.3.3 договору оренди від 01.08.2008р. орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України і становить без ПДВ за перший місяць оренди серпень 174,63грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується - 100% на рахунок орендодавця (балансоутримувача) не пізніше кінця поточного місяця.

Сторони не надали суду належних та допустимих доказів зміни вказаного розміру орендної плати, то виходячи із щомісячної ставки орендної плати, визначеної договором, згідно поданого позивачем розрахунку заборгованості по орендній платі за період з вересня 2010р. по серпень 2013р. за договором оренди індивідуально визначеного майна від 01.08.2008р. відповідачем не сплачено орендної плати в розмірі 10 219,91 грн. (а.с. 69-71).

Сума основного боргу підтверджується матеріалами справи, крім того, факт несплати орендної плати за спірним договором в період з вересня 2010р. по серпень 2013р. підтверджується і самим відповідачем.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по орендні платі за період з вересня 2010р. по серпень 2013р. в розмірі 10 219,91 грн. підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3.5 договору оренди сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з пунктом 3.3 договору орендна плата перераховується 100% на рахунок Орендодавця (балансоутримувача) не пізніше кінця поточного місяця.

Згідно розрахунку, поданого позивачем, сума пені нарахована за травень, червень, липень, серпень 2013 року за період з 02.07.2013р. по 29.03.2014р. становить 73,63 грн. (а.с. 72).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Згідно розрахунку 3 % річних позивач просить стягнути з відповідача 458,19 грн. (а.с. 73-75).

Отже, враховуючи факт порушення відповідачем свого зобов'язання щодо сплати орендних платежів, а також наявність заборгованості відповідача перед позивачем на суму 10 219,91 грн., яка відповідачем не спростована, доказів її оплати не надано, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 73,63 грн. та 3% річних в розмірі 458,19 грн. є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідач стверджує, що листами № 152 від 11.10.2010р., № 21 від 11.02.2011р., № 27 від 09.03.2011р. повідомив позивача про припинення дії договору оренди індивідуально визначеного майна та неможливістю його пролонгації в зв'язку з невнесенням змін до спірного договору щодо перегляду розміру орендної плати. Крім того, вважає дане приміщення повернуте орендодавцю згідно акту приймання-передачі приміщення від 25.10.2010р., два примірника якого було надіслано позивачу листом № 139 від 29.09.2010р. та вручене останньому 30.09.2010р. (а.с. 85-86, 87-90).

Проте, колегія суддів таке твердження вважає хибним, оскільки:

Умовами договору сторони передбачили можливість перегляду розміру орендної плати на вимогу однієї із сторін в разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (п.3.4 договору).

За приписами ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності. .

У статті 21 Закону України "Про оренду державного майна та комунального майна" зазначено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати також може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкту оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 762 Цивільного кодексу України договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Частиною 1 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, установлення в договорі оренди умови щодо визначення розміру орендної плати за методикою розрахунку орендної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України, якщо до неї було внесено зміни, є підставою для зміни розміру орендної плати та зміни умов договору оренди в цій частині.

Проте, з огляду на вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що п. 3.4 договору передбачає право сторін переглянути в односторонньому порядку розмір орендної плати у разі зміни методики її розрахунку, та у разі здійснення такого перегляду - звернутися до іншої сторони із відповідною пропозицією щодо внесення змін до договору шляхом укладення додаткової угоди у відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч.4 ст. 188 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду з позовом про внесення змін до договору оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Пунктом 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" 12 від 29.05.2013р. роз'яснено, що у розгляді справ зі спорів, що виникають з договорів оренди будівель або інших капітальних споруд, слід враховувати умови договору та спеціальні норми ст. 795 ЦК України, в силу яких договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

ЦК України не містить чітких вимог щодо змісту акта приймання-передачі об'єкта нерухомості. Однак, за загальним правилом, акт приймання-передачі приміщення має посвідчувати повернення предмету найму наймачем з описом об'єкта нерухомості, його місцезнаходження, описання його стану з урахуванням нормального зносу. Разом з об'єктом нерухомості наймач повертає наймодавцеві всі документи та інші речі (обладнання, устаткування, меблі тощо), які передавалися йому.

Відтак, належним доказом повернення орендодавцеві майна з оренди є підписаний представниками сторін акт приймання-передачі, тоді як наданий відповідачем лист № 139 від 29.09.2010р. про надіслання позивачу двох примірників акту приймання-передачі, не є належним доказом на підтвердження факту повернення приміщення в розумінні ч.2 ст. 795 ЦК України та п.2.4 та п.2.5 договору оренди.

Щодо посилання відповідача на договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 137 від 06.09.2006р., укладеного між Регіональним відділенням фонду держмайна України по Львівській області та ТзОВ "Сюрприз" та договір про внесення змін до договору оренди від 31.08.2011р., як на доказ не використання спірного приміщення загальною площею 20,8 м2 в спірний період, то колегія суддів зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, договірним відносинам, з яких виник спір, передували орендні правовідносини між Регіональним відділенням фонду держмайна України по Львівській області та ТзОВ «Сюрприз» з приводу тих самих приміщень на підставі договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №137 від 06.09.2006р. (а.с. 93-97).

ДТГО «Львівська залізниця» (балансоутримувач) та ТзОВ «Сюрприз» (орендар) спірний договір укладено саме з метою забезпечення виконання договору оренди індивідуально визначеного майна №137 від 06.09.2006р., а саме для розміщення торгового павільйону загальною площею 20,8 м2 в частині приміщення центрального касового вокзалу загальною площею 20,8 м2 в будівлі вокзалу станції Львів площа Двірцева, 1, доказом чого є акт прийому-передачі спірного об'єкту від 01.08.2008р. (а.с. 186).

31.08.2011р. було внесено зміни до договору оренди №137, зокрема що стосувалося розміру орендованого об'єкта, а саме: п.1.1. орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме державне майно - частину приміщення центрального касового залу загальною площею 15,5 м2 в будівлі вокзалу станції Львів.

Таким чином, у відповідності до внесених змін до договору, орендована площа частини приміщення центрального касового залу загальною площею 15,5м2 в будівлі вокзалу станції Львів, площа Двірцева, 1 зменшилася до 15,5м.кв., відтак розміщення об'єкта площею 20,8м. кв. на площадці, яка є меншою за сам об'єкт, є фактично неможливим, що також спростовує використання об"єкта оренди зокрема в спірний період.

Проте, доказів внесення змін до спірного договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.08.2008р. щодо площі орендованого майна в порядку ст.188 ГК України сторонами не надано.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, відповідачем всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростовували факти, викладені в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак його слід скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця» за № НЮ-903 від 01.12.2014р. задоволити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 11.11.2014р. у справі № 914/2121/14 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

3. Стягнути з ТзОВ «Сюрприз» () на користь ДТГО «Львівська залізниця» () 10 219,91 грн. заборгованості по орендній платі, 73,63 грн. пені та 458,19 грн. 3% річних.

4. Стягнути з ТзОВ «Сюрприз» () на користь ДТГО «Львівська залізниця» () 940,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Стягнути з ТзОВ «Сюрприз» () на користь ДТГО «Львівська залізниця» () 1 881,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

7. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.