ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа № 917/2199/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Потапенко В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупі О.О.

за участю представників:

позивача - Горбача М.В., довіреність від 23.12.2014 р. № 769

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 882 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 13 січня 2015 року у справі № 917/2199/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерідон Тех", с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Києвської області

до Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес", с. Майорщина Гребінківського району Полтавської області

про стягнення 302 339,02 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ерідон Тех" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" про стягнення ( з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення позовних вимог) 302 339,02 грн., в тому числі: 252 200 грн. основного боргу по укладеному між сторонами договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 15.04.2014 р. № 15/04-14ПО-2 та нарахованих на підставі цього договору за порушення грошового зобов'язання у період з 20.05.2014 р. по 16.12.2014 р. 42918, 50 грн. пені та 7220,52 грн. 5% річних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13 січня 2015 року у справі № 917/2199/14 (суддя Іваницький О.Т.) позов задоволено.

З відповідача на користь позивача стягнуто 252 200 грн. основного боргу, 42918,50 грн. пені, 7220,52 грн. 5% річних, а також 6046,78 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням в частині стягнення 42918, 50 грн. пені та 7220,52 грн. 5% річних не погодився та подав на нього до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, просить це рішення в зазначеній частині скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що господарський суд першої інстанції не врахував, що нарахований позивачем розмір пені 42 918,50 грн. не відповідає вимогам статтей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Також відповідач вказує на те, що господарським судом першої інстанції неправомірно було стягнуто пеню, в розмірі, який нараховано на прострочену суму грошового зобов'язання-на 372200 грн., а не на суму грошового зобов'язання, яка залишилась несплаченою на час розгляду справи - на 252 200 грн.

Окрім цього відповідач зазначає, що господарським судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що відповідач звертався до позивача листом вих. № 556 від 30.08.2014 р., яким повідомив, що заборгованість за договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 15.04.2014 р. № 15/04-14ПО-2 буде сплачена до 01.10.2014 р., оскільки між сторонами існувала усна домовленість про це.

Також відповідач посилається на те, що господарським судом не взято до уваги, що позивачем не надано доказів зроблених ним витрат чи неотриманого прибутку у зв'язку з порушенням відповідачем грошових зобов'язань, а саме економічного обґрунтування розміру штрафних санкцій, які не перевищують розміру збитків. Вказує на те, що господарським судом першої інстанції в порушення вимог п. 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не було взято до уваги обставини, які є підставами для зменшення розміру пені та були зазначені в поясненнях відповідача, а саме: специфічний вид його діяльності-виробництво сільськогосподарської продукції, сільськогосподарське господарство, рослинництво, яка залежність від погодних умов та наявності інфляційних процесів в економіці держави.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач представника для участі в судове засідання не направив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 3554 від 03.03.2015 р.) у зв'язку з неможливістю прибуття представника через його хворобу.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів відмовляє в його задоволенні, оскільки відповідачем не надано доказів в обґрунтування неможливості явки його представника та він не був позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь в судовому процесі іншого представника згідно з частинами 1-3 статті 28 ГПК України, в тому числі як своїх працівників, так і осіб, що не пов'язані з ним трудовими відносинами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено господарським судом першої інстанції, 15.04.2014 p. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерідон Тех" (далі - ТОВ "Ерідон Тех") та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (далі - СТОВ "Прогрес") було укладено Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №15/04-14ПО-2 згідно з умовами якого ТОВ "Ерідон Тех" продало, а СТОВ "Прогрес" придбало товар (сільськогосподарську техніку) - дискову борону Рубін 9/600 KUA вартістю 846 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 141 000,00 грн.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 2.5 договору сторони передбачили, що платежі по цьому договору покупець здійснює на таких умовах:

30% від загальної вартості товару згідно з Договором в розмірі 253 800 грн., в тому числі ПДВ сплачується банківським переказом на рахунок продавця на підставі виставленого факсимільного рахунку-фактури не пізніше 22 квітня 2014 року.

70% від загальної вартості товару згідно з Договором в розмірі 592200 грн., в тому числі ПДВ,сплачується банківським переказом на рахунок Продавця на підставі виставленого факсимільного рахунку-фактури не пізніше 20 травня 2014 року.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, позивач взяті на себе договірні зобов'язанні виконав повністю: поставив, та передав на відповідальне зберігання, ввів у експлуатацію, а в подальшому передав у власність покупцю - СТОВ "Прогрес" товар (сільськогосподарську техніку) - дискову борону Рубін 9/600 KUA вартістю 846 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 141 000,00 грн.. Ця обставина підтверджується Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей № 17/04-14ПО від 17.04.2014 p., Актом введення в експлуатацію від 24.04.2014 p., Актом приймання-передачі товару від 07.10.2014 p., Довіреністю № 355 від 07.10.2014 p., видатковою накладною № 9952 від 07.10.2014 p., які підписані директором СТОВ "Прогрес" та повноважними представниками СТОВ "Прогрес"( т.1,а.с. 35-48; 115-128).

Проте СТОВ "Прогрес" - покупець свої зобов'язання перед продавцем по оплаті за придбану техніку виконав лише частково, сплатив всього 473800,00 грн. платіжними дорученнями від22.04.2014 р.-253 800,00 грн.;25.06.2014 р. -20 000,00 грн.;11.07.2014 р. - 20 000,00 грн.;14.08.2014 р. - 20 000,00 грн.;21.08.2014 р. -20 000,00 грн.;01.09.2014 р. -20000,00 грн., 03.09.2014 р. -20 000,00 грн.;05.09.2014 р. -20 000,00 грн.;

16.09.2014 р. -20 000,00 грн.;23.09.2014 р.-20 000,00 грн., 26.09.2014 р. -20 000,00 грн.;30.09.2014 р. -20 000,00 грн. - т.1,а.с. -129-142.

28.05.2014 року за вих. № 562 позивач надіслав відповідачу претензію та рахунок на оплату № 628 на оплату 592 200 грн. боргу, та пені в розмірі 2 466,14 грн. - т.1,а.с. 143-146.

16.07.2014 року на адресу відповідача повторно була направлена претензія та рахунок на оплату № 886 на оплату боргу 552 200,00 грн.. та пені в розмірі 5 748,93 грн. ( т.1,а.с. 147-151).

11.09.2014 року позивач в третє надіслав відповідачу претензію та рахунок на оплату № 1251на оплату 452 200,00 грн. оргу та пені в розмірі 30 836,31 грн. по рахунку № 1252 від 11.09.2014р. ( т.1, а. с. 152-157).

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача з позовом по даній справі заборгованість відповідача по Договору складала 372 200 грн, яка в процесі розгляду справи частково сплачувалась відповідачем та на час прийняття рішення складала 252 200 грн..

Позивачем у зв'язку із вказаною частковою сплатою відповідачем заборгованості заявами від 13.11.2014 р. та від 18.12.2014 р. позовні вимоги в частині стягнення основного боргу були зменшені до суми 252 200 грн.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення основної заборгованості в сумі 252 200 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення нарахованих на вказану заборгованість 42 918, 50 грн. пені та 7220,52 грн. 5% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, позивач виконав свій обов'язок по договору щодо поставки природного газу відповідачу, у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок оплатити поставлений товар у встановлені договором строки, що останнім було здійснено частково.

Таким чином, відповідач є боржником по договору, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на наявність усної домовленості сторін щодо відстрочення сплати заборгованості, оскільки відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 8.6 Договору передбачено, що будь-які зміни або доповнення до нього дійсні лише у випадку, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані повноважними представниками обох сторін.

Проте сторонами не укладалось додаткових угод до договору, а отже не змінювався строк оплати поставленого товару.

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом.

В пункті 8.4 договору передбачено, що у випадку порушення грошових зобов'язань Покупець, у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 5% річних від суми невиконаного грошового зобов'язання.

На підставі цієї норми закону та пункту Договору позивачем на суму простроченої основної заборгованості обґрунтовано нараховано до стягнення 5% річних за період прострочення з 20.05.2014 р. по 16.12.2014 р. в сумі 7220,52 грн.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка , що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 6.3. Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки 15/04-14ПО-2 від 15.04.2014 р. сторони передбачили, що покупець у випадку прострочення платежів сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен прострочений день.

Позивачем на підставі цього пункту договору нараховано до стягнення пеню в розмірі 42918,50 грн. за період з 20.05.2014 р. по 16.12.2014 р.

Господарський суд першої інстанції стягнув зазначений розмір пені, зазначивши, що його нараховано в межах подвійної ставки НБУ за спірний період, але при цьому не врахував що період, за який вона нарахована, перевищує шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, встановлений ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Неврахування зазначеного строку при нарахуванні пені підтвердив представник позивача в судовому засіданні.

Колегія суддів наголошує, що враховуючи встановлений ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, обгрунтованим є нарахування пені за період з 20.05.2014 р. по 20.11.2014 р. в розмірі 38 427,27 грн.

В стягненні пені за період з 21.11.2014 р. по 16.12.2014 р. в сумі 4 491,23 грн. слід відмовити.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача щодо неправильного нарахування позивачем пені на суму простроченої заборгованості, а не на суму заборгованості, яка на час подання позову (заяви про зменшення позовних вимог) залишилась несплаченою.

Вказані доводи є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на жодній нормі матеріального або процесуального права.

Наведені вище положення ч. 2 статті 549 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачають нарахування пені у відсотках від суми несвоєчасно виконаного (простроченого) грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а не від суми простроченого грошового зобов'язання, яке залишилось несплаченим на час подання позову чи заяви про зменшення позовних вимог.

Сплата боржником простроченої заборгованості не позбавляє кредитора заявити до стягнення нараховану на цю заборгованість пеню за час прострочення такої сплати, оскільки така сплата не передбачена чинним законодавством в якості підстави для припинення відповідного права кредитора.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем економічного обґрунтування розміру штрафних санкцій, які не перевищують розміру збитків, оскільки відповідно до ч. 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Також безпідставними є посилання відповідача, що господарським судом першої інстанції, в порушення вимог п. 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, не було взято до уваги обставини, які на думку апелянта є підставами для зменшення пені та були зазначені в поясненнях відповідача, а саме: специфічний вид його діяльності-виробництво сільськогосподарської продукції, сільськогосподарське господарство, рослинництво і залежність від погодних умов та наявності інфляційних процесів в економіці держави.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення міститься і в ст.233 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В пункті 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», зазначено, що вирішуючи питання про зменшення на підставі п. 3 статті 83 господарського процесуального кодексу України розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому слід враховувати, що ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не було надано доказів наявності виняткових обставин, які б з об'єктивних причин перешкоджали йому своєчасно виконати свої грошові зобов'язання, а розмір пені, який підлягає стягненню за період з 20.05.2014 р. по 20.11.2014 р. не є неспіврозмірним із сумою простроченої заборгованості.

Сама лише обставина, що відповідач згідно зі Статутом здійснює діяльність з виробництва сільськогосподарської продукції не є винятковою, а тому не є підставою для зменшення пені.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення 4 491,23 грн. пені із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Також, враховуючи положення статті 49 ГПК України, рішення підлягає скасуванню також в частині стягнення суми 89,49 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, пропорційної зазначеній частині пені, у стягненні якої слід відмовити.

В решті рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 4 статті 103, п. 4 ч. 1 статті 104, статтею 105 господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13 січня 2015 року у справі № 917/2199/14 скасувати в частині стягнення 4 491,23 грн. пені та 89,49 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ерідон Тех» (вул. Кришталева, буд. 5, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, 08130, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (вул. Дзержинського буд. 1А с. Майорщина, Гребінківський район Полтавська область, 37420, 1) 44,74 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.03.15 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Плужник О.В.