ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2015 р. Справа № 911/5347/14

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»

та Приватного підприємства «Аграрна компанія 2004»

про стягнення 821,89 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: Грищенко О.М., довір. б/н від 02.06.2014 р.

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (далі - позивач, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі - відповідач-1, ТОВ «ПК Трейдсервісгруп») та Приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» (далі - відповідач-2, ПП «Аграрна компанія 2004») про стягнення 1123,96 грн., з яких 787,05 грн. інфляційних втрат та 336,91 грн. 3% річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення господарського суду Тернопільської області.

Розгляд справи відкладався.

12.01.2015 р. до господарського суду Київської області ПП «Аграрна компанія 2004» було подано пояснення б/н, б/д (вх. № 216/15 від 12.01.2015 р.), відповідно до яких відповідач-2 заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав.

З огляду на несвоєчасне виконання рішення господарського суду Тернопільської області у справі № 17/22-416 від 08.05.2009 р. ТОВ «Сокол ЛТД», яке було в приєднано до ПП «Аграрна компанія 2004», а в подальшому відступлено право грошової вимоги з ТОВ «Корпорація Агросинтез» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» та підписано договір поруки з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп», ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» вже було донараховано штрафні санкції (а саме - пеню, штраф, 3% річних та інфляційні втрати), які були сплачені ПП «Аграрна компанія 2004» згідно рішення господарського суду Київської області у справі № 911/2016/13 про стягнення 18553,04 грн. від 29.07.2013 р. Також з ТОВ «Корпорація Агросинтез» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було відступлено право грошової вимоги за рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та підписано договір поруки з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп». Донараховані ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» штрафні санкції у зв'язку з невчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області у справі № 17/23-417 було стягнуто з відповідача-2 на підставі рішення від 14.06.2013 р. господарського суду Київської області у справі № 911/2007/13 про стягнення 5321,90 грн. пені, 3% річних та інфляційних втрати.

З урахуванням викладеного, відповідач-2 вважає неможливим повторне відступлення права щодо нарахування та вимоги сплати 3% річних та інфляційних втрат і стягнення їх в судовому порядку з ПП «Аграрна компанія 2004».

20.01.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було подано пояснення № 19-4/01 від 19.01.2015 р., відповідно до яких позивач зазначив, що позовними вимогами у даній справі є стягнення нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму боргу у розмірі 4556,45 грн. (464,89 грн. 3% річних, 1634,57 грн. інфляційних нарахувань, 5423,69 грн. індексації ціни товару розрахованої станом на 20.02.2009 р. та 531,28 грн. судових витрат, 177,09 грн. 3% річних, 1402,20 грн. інфляційних нарахувань та 346,42 грн. в повернення сплачених судових витрат) згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416 (за виключенням сум пені та штрафу) за період з 08.05.2009 р. (дата набрання рішенням законної сили) до 22.12.2011 р. (дата виконання рішення).

Позивач зазначив, що частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 3.1 роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Також позивач наголошував, що у п. 6.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14 вказано, що проценти за користування чужими коштами - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пп. 4.1 п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.05.2006 р. у справі № 10/557-26/155, від 08.11.2010 р. у справі № 4/719 та від 15.11.2010 р. у справі № 4/720.

Таким чином, на переконання позивача, зобов'язання щодо сплати суми інфляційних втрат та 3% річних, стягнутих судовим рішенням, яке набрало законної сили, є грошовими, оскільки підставою виникнення вказаних зобов'язань є норми ЦК України (ст. 625 та ст. 1214 ЦК України).

29.01.2015 р. до господарського суду Київської області від ПП «Аграрна компанія 2004» надійшов відзив б/н, б/д (вх. № 2042/15 від 29.01.2015 р.), відповідно до якого відповідач-2 зазначив, що у даній позовній заяві позивач посилається на угоду № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язанні від 30.04.2014 р., що по своїй суті і предмету угоди є ідентичною до умов угоди № 15-11/12-2 від 15.11.2012 р., враховуючи додаткову угоду № 1 від 22.04.2013 р. до угоди (додаток до позовної заяви № 24-2/05 від 24.05.2013 р.) та угоди № 15-11/12-1 від 15.11.2012 р., враховуючи додаткову угоду № 1 від 22.04.2013 р. до угоди (додаток до позовної заяви № 24-4/05 від 24.05.2013 р.); що позивач подавав аналогічні позови з розрахунками, адже розрахунки в позовній заяві та угодах про заміну кредитора у зобов'язанні (п. 2.3 угоди) мають однакові строки обрахунку. Крім того, дія вказаних угод не припинялась і суперечить доданій до даної позовної заяви угоди № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язанні від 30.04.2014 р., у зв'язку з чим відповідач-2 вважає неможливим повторне відступлення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат та стягнення їх у судовому порядку з ПП «Аграрна компанія 2004».

06.02.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було подано заяву № 05-1/02 від 05.02.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 209,97 грн. 3% річних та 611,92 грн. інфляційних втрат, а також стягнути пропорційно з відповідачів 500,00 грн. адвокатських витрат та судовий збір.

Згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р., передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З огляду на викладене, заявлена до стягнення позивачем сума становить 821,89 грн.

23.02.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було подано обґрунтування позовних вимог № 23-2/02 від 23.02.2015 р., відповідно до яких позивач зазначив, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання. Аналогічна правова позиція, що до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних, висловлена у постановах Верховного Суду України від 16.05.2006 р. у справі № 10/557-26/155, від 08.11.2010 р. у справі № 4/719 та від 15.11.2010 р. у справі № 4/720.

Тому, якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Позивач наголошує на тому, що наявність інфляційних процесів в економіці держави безпосередньо пов'язана з позовними вимогами у даній справі про стягнення грошових коштів згідно ст. 625 ЦК України (3% річних та індексу інфляції).

Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 01.10.2014 р. у справі № 6-113цс14, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення ст. 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями.

За твердженням позивача, аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в своїх постановах від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011 р. у справі № 6-42цс11.

Частиною 5 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 05.12.2011 р. № 16/164 (2010).

На переконання позивача, грошовим зобов'язанням, відповідно до ст.ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка відповідно має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Позивач наголошує, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум.

Відповідно до п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

За твердженням позивача, в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, суд вказує на неоднакове застосування ст. 625 ЦК України, а тому для усунення розбіжностей у застосуванні зазначеної норми матеріального права Верховний Суд України виходить з того, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. За змістом норми ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що позовні вимоги у даній справі є законними та обґрунтованими.

У судовому засіданні 26.02.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви № 05-1/02 від 05.02.2015 р. про зменшення позовних вимог; представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився; представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився. Відзиву на позов відповідачем-1 суду не надано.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 26.02.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

09.04.2008 р. між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ТОВ «Сокол ЛТД» (правонаступник - ПП «Аграрна компанія 2004») було укладено договір поставки на умовах товарного кредиту № 59/2008К.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «Сокол ЛТД» взятого на себе грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № 59/2008К від 09.04.2008 р. 20.02.2009 р. ТОВ «Корпорація Агросинтез» звернулось до господарського суду Тернопільської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ «Сокол ЛТД» суми заборгованості та штрафних санкцій за період із 01.10.2008 р. до 19.02.2009 р. згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № 59/2008К від 09.04.2008 р.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416 позовні вимоги ТОВ «Корпорація Агросинтез» було задоволено та стягнуто з ТОВ «Сокол ЛТД» 23143,01 грн. основного боргу, 3719,21 грн. пені, 6942,90 грн. штрафу, 464,89 грн. 3% річних, 1634,57 грн. інфляційних втрат, 5423,69 грн. індексації ціни товару розрахованої станом на 20.02.2009 року та 531,28 грн. судових витрат.

Відповідно до Постанови ВДВС Борщівського РУЮ Тернопільської області від 06.08.2009 р. було відкрито виконавче провадження на підставі наказу господарського суду Тернопільської області від 08.05.2009 р. у справі № 17/22-416, а 02.09.2011 р. було закінчено виконавче провадження відповідно до Постанови ВДВС Борщівського РУЮ Тернопільської області у зв'язку із повним та фактичним виконання наказу суду.

Отже, зобов'язання у повному обсязі та належним чином ТОВ «Сокол ЛТД» перед ТОВ «Корпорація Агросинтез» згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416 було виконано 02.09.2011 р.

Крім того, 01.09.2008 р. між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ТОВ «Сокол ЛТД» (правонаступник - ПП «Аграрна компанія 2004») було укладено договір поставки на умовах товарного кредиту № 96/2008/К.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «Сокол ЛТД» взятого на себе грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № 96/2008/К від 01.09.2008 р., 05.02.2009 р. ТОВ «Корпорація Агросинтез» звернулось до господарського суду Тернопільської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ «Сокол ЛТД» суми заборгованості та штрафних санкцій за період із 01.10.2008 р. до 05.02.2009 р. згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № 96/2008/К від 01.09.2008 р.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 позов ТОВ «Корпорація Агросинтез» було задоволено та стягнуто з ТОВ «Сокол ЛТД» 17100,00 грн. основного боргу, 5130,00 грн. штрафу, 177,09 грн. 3% річних, 1402,20 грн. інфляційних втрат та 346,42 грн. судових витрат.

Відповідно до постанови ВДВС Борщівського РУЮ Тернопільської області від 05.06.2009 р. було відкрито виконавче провадження на підставі наказу господарського суду Тернопільської області від 08.05.2009 р. у справі № 17/23-417, а відповідно до постанови ВДВС Борщівського РУЮ Тернопільської області від 22.12.2009 р. було закінчено виконавче провадження, у зв'язку із повним та фактичним виконання наказу суду.

Отже, зобов'язання у повному обсязі та належним чином ТОВ «Сокол ЛТД» перед ТОВ «Корпорація Агросинтез» згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 було виконано 22.12.2009 р.

Відповідно до вимог ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У відповідності до ч. 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням, (стаття 515 Цивільного кодексу України).

30.04.2014 р. між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено угоду № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України), розділом 1 якої встановлено, що первісний кредитор (ТОВ «Корпорація Агросинтез») відступає новому кредитору (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») право вимоги виконання ТОВ «Сокол ЛТД» зобов'язання щодо сплати розміру 3% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416, що набрали законної сили, у зв'язку із неналежним та/або несвоєчасним виконанням ТОВ «Сокол ЛТД» грошового зобов'язання згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416, що набрали законної сили.

На виконання п. 4.1 умов даної угоди, ТОВ «Корпорація Агросинтез» було передано ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ПП «Аграрна компанія 2004» обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3 угоди, ТОВ «Корпорація Агросинтез» повідомленням про зміну кредитора у зобов'язанні повідомило TOB «Сокол ЛТД» про зазначені вище обставини.

Таким чином, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» передано вищезазначені вимоги у відповідності до норм чинного законодавства України та із дотриманням положень статті 514 ЦК України.

З метою забезпечення виконання зобов'язань згідно угоди № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 30.04.2014 р., укладеної на підставі та у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416, що вступили в закону силу, 07.08.2014 р. між ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (кредитор) та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (поручитель) було укладено договір поруки № 07-08-2014-17, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку ТОВ «Сокол ЛТД» щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру 3% річних, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно рішення суду, передбаченою ст. 2 цього договору - пункт 1.1 договору.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, під основним договором в цьому договорі розуміють угоду № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 30.04.2014 р., укладену на підставі та у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416, які вступили в закону силу.

У розділах 3 та 4 договору поруки поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності поручителя та розмір поруки:

пункт 3.1 - відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми 3% річних у розмірі 100,00 грн.;

пункт 4.1 - у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивач звернувся до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» із вимогою № 18-17/08 від 18.08.2014 р., яка була одержана ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» 20.08.2014 р., однак не була виконана поручителем.

Відповідно до змісту ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Враховуючи те, що ні ПП «Аграрна компанія 2004» у повному обсязі, ні ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» не сплатили заборгованість, що виникла за угодою № 30-04/14-19 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 30.04.2014 р., укладеною на підставі та у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішення господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416, які вступили в законну силу, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) про солідарне стягнення з відповідачів 209,97 грн. 3% річних та 611,92 грн. інфляційних втрат, нарахованих на стягнуті рішенням господарського суду Тернопільської області у справі № 17/22-416 від 08.05.2009 р. та рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 суми 3% річних, інфляційних втрат та судові витрати.

Такими чином, звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» просить суд про солідарне стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат, стягнутих за рішеннями господарського суду Тернопільської області від 08.05.2009 р. у справі № 17/22-416 та від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417.

При цьому позивач обґрунтовує свою позицію посиланнями, зокрема, на приписи ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, на постанову Верховного Суду України від 05.12.2011 р. у справі № 16/164 (2010), п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, ст. 625 Цивільного кодексу України, постанову Верховного Суду України від 12.09.2011 р. у справі № 6/433-42/183.

Позивач наголошує на тому, що на його думку, оскільки Верховним Судом України у постанові від 18.02.2014 р. у справі № 3-2гс14 зроблено висновок щодо неможливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних лише стосовно сум неустойки (штрафу, пені), то нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат, стягнутих за рішенням суду, є обґрунтованим за період з моменту набрання рішенням законної сили до моменту виконання цього судового рішення.

ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» вважає, що у зв'язку із набранням рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 та рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.04.2009 р. у справі № 17/22-416 законної сили, у зв'язку із видачею судом наказів у боржника розпочалося прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати сум 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат, стягнутих вказаними судовими рішеннями.

Як наголошує позивач, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем було визначено розмір 3% річних у сумі 209,97 грн. за період з 08.05.2009 р. до 01.09.2011 р. на суму 2630,74 грн. в сумі 175,77 грн. та за період з 08.05.2009 р. до 21.12.2009 р. на суму 1925,71 грн. в сумі 34,20 грн.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 611,92 грн. за період з травня 2009 року до червня 2011 року на суму 2630,74 грн. в сумі 515,63 грн. та за період з травня 2009 р. до грудня 2009 р. на суму 1925,71 грн. в сумі 96,29 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне.

Нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на стягнуті рішеннями господарського суду Тернопільської області у справі № 17/22-416 від 08.05.2009 р. та у справі № 17/23-417 від 23.04.2009 р. суми 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат не відповідає чинному законодавству та природі відносин сторін зобов'язання.

Оскільки статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - «Загальні положення про зобов'язання», ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань (підпункт 1.3 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Отже, для застосування статті 625 Цивільного кодексу України суду необхідно правильно визначити характер спірних правовідносин сторін та встановити існування між сторонами саме грошового зобов'язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все, виходити з правил частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (постанова Верховного Суду України від 18.02.2014 р. у справі № 3-2гс14).

Стаття 625 Цивільного кодексу України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами інших, а не зобов'язальних, правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність (лист Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві»).

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3 % річних та інфляційного нарахування на суму боргу, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вже було зазначено, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 р. у справі № 37/64).

Для забезпечення майнових інтересів кредитора в умовах знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання кредитором плати за користування утримуваними боржником грошовими коштами законом кредитору надано право нараховувати проценти річних та інфляційні втрати на суму простроченого зобов'язання до моменту його фактичного виконання.

Підтвердженням реалізації позивачем цього права є стягнуті рішеннями господарського суду Тернопільської області у справі № 17/22-416 від 08.05.2009 р. та від 23.04.2009 р. у справі № 17/23-417 на 3% річних та інфляційних втрати, нараховані на суми основного боргу, а також суми 3% річних та інфляційних втрат, стягнутих за рішеннями господарського суду Київської області у справах № 911/2007/13 від 14.06.2013 р. та № 911/2016/13 від 29.07.2013 р., що також були нараховані на суму основного боргу.

При цьому слід враховувати також, що згідно підпункту 3.3 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з приписами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Попри думку позивача, жодна з постанов Верховного Суду України, на які посилається ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», не містить висновків щодо можливості нарахування сум 3% річних та інфляційних втрат на суми стягнутих за рішенням суду 3% річних та інфляційних втрат, останні з яких були нараховані на суму основного боргу відповідача, а також на суми розподілених судом судових витрат.

При цьому, постанова Верховного Суду України від 05.12.2011 р. у справі № 16/164(2010), на яку посилається позивач, визначає з посиланням на приписи ч. 5 ст. 11 ЦК України в якості грошового зобов'язання присуджене господарським судом зобов'язання відповідача повернути суму попередньої оплати за недопоставлений у строк товар.

Саме таку позицію викладено і у п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), згідно з якою господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Таку ж позицію наведено і у пункті 6 листа Верховного Суду України від 01.04.2012 р. «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за 2010 - 2011 рр.», згідно з яким за змістом ч. 5 ст. 11 ЦК підставою виникнення грошового зобов'язання може бути рішення суду, зокрема, щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати за недопоставлений у строк товар. У зв'язку з цим до боржника, який прострочив виконання такого зобов'язання, можуть застосовуватися наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 5 грудня 2011 р. у справі № 3-125гс11).

Також слід зазначити, що розподіл судових витрат в порядку ст. 49 ГПК України та віднесення судом на рахунок відповідача відшкодування позивачу судових витрат не змінює та не створює зобов'язальних відносин між позивачем та відповідачем в розумінні ст. 509 ЦК України.

Відповідно, і приписи ст. 625 ЦК України до присуджених до стягнення з відповідача судових витрат у справі № 17/22-416 та у справі № 17/23-417 не можуть бути застосовані.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання будь-якого судового рішення, яким стягнуто кошти. Прийняття судового рішення про стягнення сум 3% річних, інфляційних втрат, штрафних санкцій, а також відшкодування судових витрат не змінює їх правової природи. Обов'язок сплатити зазначені вище суми коштів за рішенням суду не є зобов'язанням в розумінні положень частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України.

Такої ж позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постанові від 22.10.2014 р. у справі № 911/1902/14.

За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» щодо солідарного стягнення з відповідачів 209,97 грн. 3% річних та 611,92 грн. інфляційних втрат не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору, а також витрати на оплату послуг адвоката, у відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України, у разі відмови у задоволенні позову покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 03.03.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна