РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015Справа №910/2828/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Іскра»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція»

про стягнення 45 196, 66 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Клепач М.Б.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Іскра» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» про стягнення заборгованості за договором № 291 КТВ від 06.08.2014 р. у розмірі 6 800, 00 грн., а також 496, 40 грн. - інфляційних втрат, 70, 42 грн. - 3 % річних та 307, 11 грн. - штрафних санкцій. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором № 291 КТВ від 06.08.2014 р. щодо оплати послуг з перевезення вантажу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2015 р. порушено провадження у справі № 910/1831/15-г та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.02.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Крім того, представник позивача повідомив про неможливість надання оригіналу договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р. та акту здачі-прийняття робіт від 08.08.2014 р. оскільки вказані документи були направлені відповідачу для підписання та на даний час Публічному акціонерному товариству «Іскра» не повернуті.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвала суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу відповідача.

Між тим, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 25.02.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» надано Публічному акціонерному товариству «Іскра» заявку на перевезення вантажу ОАЛ/КТВ № 291-2014 від 06.08.2014 р. до договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р., за змістом якої позивач мав здійснити перевезення будівельних матеріалів за маршрутом Дніпродзержинськ - Львів.

Вартість послуг з перевезення вказано у заявку на перевезення вантажу ОАЛ/КТВ № 291-2014 від 06.08.2014 р. та становить 6 800, 00 грн.

Як стверджує позивач, ним було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» примірник договору на транспортне експедирування № 291 КТВ від 06.08.2014 р. для підписання, однак відповідач такий примірник не повернув.

При цьому, позивач зазначає, що оскільки між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» оформлено заявку на перевезення вантажу ОАЛ/КТВ № 291-2014 від 06.08.2014 р. до договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р. та здійснено перевезення вантажу за маршрутом Дніпродзержинськ - Львів на підставі вищевказаної ОАЛ/КТВ № 291-2014 від 06.08.2014 р., вказані обставини свідчать про фактичне укладення між сторонами договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги у даній справі, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р. щодо оплати послуг з перевезення вантажу, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за вказаним договором у розмірі 6 800, 00 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В матеріалах справи міститься засвідчена копія договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р., сторонами якого визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» та Публічному акціонерному товариству Іскра».

Вищевказаний договір підписаний директором Публічного акціонерного товариства «Іскра» та скріплений печаткою юридичної особи.

Водночас, підпису уповноваженої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» та печатки останнього вказаний договір не містить.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодекс України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Тож, виходячи із наявних у справі документів та вищенаведених норм, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, суд висновку про недоведеність вчинення між сторонами правочину, а саме - укладення договору на транспортне експедирування № 291 КТВ від 06.08.2014 р. у простій письмовій формі в порядку та у спосіб, визначені Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, а відтак - договору, яким позивач обґрунтовує заявлені вимоги фактично не існує.

Як зазначається у статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Подання позовної заяви - звернення до господарського суду із відповідним проханням, адресованим суду, про розгляд спору про право, що виник. Позов визначається у правовій літературі як вимога особи про захист свого або чужого права чи охоронюваного законом інтересу. Звернення до господарського суду здійснюється у формі позовної заяви у спорах, які виникають із господарських правовідносин.

Тож, виходячи із наведених норм, підставою звернення до суду є суб'єктивне уявлення одного із учасників правовідносин, що врегульовані нормами матеріального права, про порушення його суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів іншим учасником, тобто наявність юридичних фактів, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення.

Відповідно до п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, розглядаючи по суті матеріально правову вимогу, суд виходить віз наведених позивачем обґрунтувань та визначених ним підстав звернення до суду з відповідним позовом та вирішує спір на підставі наявних у справі доказів поданих сторонами.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Звертаючи до суду з даним позовом, Публічне акціонерне товариство «Іскра» обґрунтовувало свої вимоги порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоекспедиція» умов договору № 291 КТВ від 06.08.2014 р., який, за висновком суду є неукладеним та, відповідно, не створює для сторін жодних юридичних наслідків.

За таких обставин, виходячи із наведених позивачем підстав позову, приймаючи до уваги вищевикладені висновки, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором № 291 КТВ від 06.08.2014 р. у розмірі 6 800, 00 грн.

Інших обґрунтувань своїх вимог ніж ті, що наведені у позовній заяві, позивачем суду не надано.

Що ж до вимог позивача про стягнення 496, 40 грн. - інфляційних втрат, 70, 42 грн. - 3 % річних та 307, 11 грн. - штрафних санкцій, які Публічне акціонерне товариство «Іскра» обґрунтовує порушенням договірних зобов'язань за договором № 291 КТВ від 06.08.2014 р., суд відзначає, що за приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, застосування норм ст.ст. 625, 549 Цивільного кодексу України є наслідком порушення зобов'язань, що виникли з підстав, визначених нормами чинного законодавства України.

В той же час, оскільки за висновком суду між сторонами не виникло зобов'язань за договором № 291 КТВ від 06.08.2014 р., яким позивач обґрунтовує свої вимоги, що, відповідно, унеможливлює їх порушення однією із сторін, вимоги позивача притягнення відповідача до відповідальності за порушення вказаного договору суд визнає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи, що позивачем не доведено належними засобами доказування наведених ним обставин, з огляну на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відмову задоволення позову із заявлених ним підстав.

В той же час, суд звертає увагу, позивача, що він не позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених прав у порядку та на підставах, визначених нормами чинного законодавства України.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.03.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.