ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 р. Справа № 914/4369/14

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю „Юридично-консалтингова фірма „Юридична ліга", м. Львів
про:визнання правочину недійсним

Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

За участю представників:

від позивача: Потинський А.М. - представник; Грунський В.О. - представник;

від відповідача: Данилів М.М. - представник, Батьків В.В. - представник; Дудяк Р.А. - адвокат.

за участю: Курило Н.Й. - начальник відділу.

Представникам сторін роз'яснено права і обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, в тому числі право заявляти відводи. У відповідності до ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась, оскільки відповідного клопотання сторонами не подавалось.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів, надалі - позивач, до Товариства з обмеженою відповідальністю „Юридично-консалтингова фірма „Юридична ліга", м. Львів, надалі - відповідач, про визнання недійсним додаткового договору № 04-08/14 від 04.08.2014 р. до договору № 02/13 про абонентське обслуговування від 01.01.2013 р., укладеного між сторонами спору.

Ухвалою суду від 12.12.2014 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 21.01.2015 р.

21.01.2015 р. через канцелярію на розгляд суду позивачем подано додаткові пояснення на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Відповідач 21.01.2015 р. подав заперечення на позовну заяву, в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду від 21.01.2015 р., від 04.02.2015 р. та від 10.02.2015 р.

10.02.2015 р. на розгляд суду сторони подали суду клопотання з проханням продовжити строк розгляду спору. Ухвалою суду від 10.02.2015 р. продовжено строк розгляду спору в даній справі до 24.02.2015 р.

Представником позивача 24.02.2015 р. подано суду клопотання про продовження строку розгляду спору. Ухвалою суду від 24.02.2015 р. продовжено строк розгляду спору в даній справі до 25.02.2015 р.

В судовому засіданні 24.02.2015 р. оголошувалась перерва до 25.02.2015 р.

Позивачем 25.02.2015 р. подано клопотання про призначення судової економічної експертизи, проведення якої позивач просить доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На розгляд судового експерта позивач просить поставити наступні питання: яка дійсна (ринкова) вартість проведення реєстрації нерухомого майна, а саме: будівлі корпусу № 59 під літерою «З-2» загальною площею 3949,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. акад. Сахарова А., 45, з врахуванням затраченого часу та складності надання такої послуги, станом на 04.08.2014 р.; яка дійсна (ринкова) вартість юридичних послуг по проведенню державної реєстрації нерухомого майна, а саме: будівлі корпусу № 59 під літерою «З-2» загальною площею 3949,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. акад. Сахарова А., 45, з врахуванням затраченого часу та складності надання такої послуги, станом на 04.08.2014 р.?

Також позивачем 25.02.2015 р. заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи ряду доказів та клопотання про витребування в порядку ст. 38 ГПК України у відповідача розрахунку вартості наданих ним юридичних послуг згідно оскаржуваного додаткового договору відповідно до затраченого часу та складності наданих послуг.

В засідання суду 25.02.2015 р. з'явилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті справи. Також в судове засідання прибув представник відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, надав суду копії матеріалів реєстраційної справи, які судом долучено до матеріалів даної справи.

В судовому засіданні 25.02.2015 р. оголошувалась перерва до 16-30 год. Після перерви представник позивача просив задоволити подані письмові клопотання. Представники відповідача проти задоволення заявлених позивачем клопотань заперечили. За результатами розгляду вказаних клопотань судом задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи ряду документів. В той же час судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки позивачем всупереч вимог ст. 38 ГПК України не надано суду доказів вжиття заходів для самостійного отримання відповідного розрахунку. Судом також відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи з підстав, наведених у мотивувальній частині рішення.

Представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, зазначивши, що відмовляються від підстав позову, наведених у п. 1 позовної заяви. Представники відповідача в судовому засіданні просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.01.2013 р. між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова фірма «Юридична ліга» в особі директора Даниліва М.М. та позивачем - Приватним підприємством «ТІМ» в особі директора Туренка А.В. укладено договір № 02/13 про абонентське правове обслуговування.

Відповідно до п. 1.1 за цим договором фірма (відповідач) зобов'язується здійснювати правове обслуговування клієнта (надавати юридичні послуги), а клієнт (позивач) зобов'язується оплачувати послуги фірми, дотримуючись договірних строків та здійснювати повне сприяння фірмі у виконанні покладених на неї завдань.

В розумінні п. 2.1 договору правовим обслуговуванням вважається надання усних консультацій з правових питань, що виникають у процесі діяльності клієнта; підготовка або перевірка на відповідність законодавству та ефективність внутрішніх та вихідних документів клієнта; участь у підготовці та укладенні договорів, стороною яких є клієнт, надання допомоги щодо організації контролю за виконанням цих договорів, застосуванням передбачених законом та договором санкцій по відношенню до контрагентів, котрі не виконують договірних зобов'язань; претензійна робота; представництво інтересів клієнта в судах, органах місцевого самоврядування та органах державної влади, у відносинах з фізичними та юридичними особами при розв'язанні правових питань; надання висновків, довідок з правових питань, що виникають у клієнта.

Наведений у п. 2.1 договору перелік юридичних послуг, що становлять предмет договору, не є вичерпним. Клієнт вправі доручати фірмі вирішення будь-яких правових питань, не включених до цього переліку (п. 2.2 договору).

За умовами п. 5.1 договору клієнт зобов'язувався вносити фіксовану плату за абонентське правове обслуговування відповідно до цього договору щомісячно у розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн. без урахування ПДВ.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що сума оплати залежатиме від обсягу затраченого часу та складності доручення і за необхідності визначатиметься додатковими усними та письмовими угодами між ними.

За змістом п. 5.3 сторони при визначенні вартості юридичних послуг домовились про можливість відступу від визначених у п. п. 5.1. та 5.2. цього договору правил формування вартості послуг, зокрема шляхом оплати відсотку від виконаної роботи (наданих послуг) або ж у інший спосіб.

Відповідно до п. 8.1 договору такий діє протягом 12 місяців з дня його підписання.

Якщо після спливу строку дії цього Договору жодна зі сторін не вимагає припинення, він вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк неодноразово (п. 8.3 договору).

Суд констатує, що протягом розгляду справи будь-якою зі сторін не було надано належних доказів звернення з вимогою про припинення договору № 02/13 від 01.01.2013 р. про абонентське правове обслуговування після спливу строку його дії (01.01.2014 р.), що свідчить про пролонгацію договору на тих самих умовах і на той самий строк.

Реалізуючи домовленості, досягнуті між сторонами в п. 5.2 договору № 02/13 від 01.01.2013 р. про абонентське правове обслуговування, 04.08.2014 р. між відповідачем та позивачем укладено додатковий договір № 04-08/14 від 04.08.2014 р. до договору № 02/13 від 01.01.2013 р.

Відповідно до п. 1 додаткового договору в його системному зв'язку з п. 2.1 договору про абонентське правове обслуговування відповідач зобов'язався забезпечити представництво позивача у відносинах з третіми особами з питання проведення державної реєстрації права власності за позивачем на будівлю корпусу № 59 під літерою «З-2» по вул. акад. А. Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3949,9 м.кв.

Сторони домовились, що вартість наданих послуг з урахуванням затраченого часу та складності доручення становитиме 400000,00 грн. без урахування ПДВ (п. 2 додаткового договору).

Пунктом четвертим додаткового договору встановлено, що оригінали документів відносно зареєстрованого нерухомого майна передаються фірмою (відповідачем) клієнту (позивачу) на наступний день після зарахування на розрахунковий рахунок фірми (відповідача) оплати наданих послуг.

Таким чином, за системним аналізом пунктів 1, 2 та 4 додаткового договору право на отримання відповідачем оплати у визначеному п. 2 додаткового договору розмірі набувалося, а обов'язок позивача оплатити надані відповідачем послуги виникав із настанням певної події (відкладальної обставини), а саме: реєстрації за позивачем в результаті вчинених відповідачем дій права власності на нерухоме майно.

Оцінюючи доводи позивача щодо неможливості виконання відповідачем предмету додаткового договору, а відтак неможливості настання обумовлених спірним додатковим договором правових наслідків судом встановлено, що за укладеним з ТзОВ «Житлобуддизайн» договором купівлі-продажу будівлі, посвідченим 22.02.2006 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., позивач набув у власність за ціною в 3903000,00 грн. будівлю корпусу № 59 під літерою «З-2» по вул. акад. А. Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3747,4 м.кв.

Державна реєстрація права власності ПП «ТІМ» на будівлю корпусу № 59 під літерою «З-2» по вул. акад. А. Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3747,4 м.кв. проведена на підставі рішення реєстратора від 02.03.2006 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9985823 від 02.03.2006 р.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 393 від 02.06.2009 р. «Про проектування та реконструкцію ПП «ТІМ» будівлі корпусу № 59 на вул. акад. А.Сахарова, 45 під торгівельний центр» позивачу дозволено проектування та реконструкцію будівлі корпусу № 59 на вул. акад. А.Сахарова, 45 під торгівельний центр.

Рішенням Інспекції державного архітектурного контролю у Львівській області № ЛВ1 від 06.07.2011 р. зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації реконструйованих ПП «ТІМ» під торгівельний центр (магазин самообслуговування) приміщень по вул. акад. А.Сахарова, 45 у м. Львові. Відповідно до техніко-економічних показників об'єкта (п. 12 декларації) загальна площа реконструйованої під торгівельний центр (магазин самообслуговування) 2-поверхової споруди з цокольним приміщенням склала 3949,9 м.кв.

Відповідно до вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011р. (чинного на момент реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації), а також Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 р. (чинного на момент проведення державної реєстрації за позивачем права власності на реконструйований об'єкт), державній реєстрації з видачею свідоцтва підлягає право власності, зокрема, на реконструйований об'єкт нерухомого майна.

Зазначеним вище спростовуються доводи позивача про безпредметність укладеного додаткового договору через відсутність у позивача потреби проведення державної реєстрації на вже зареєстрований об'єкт нерухомого майна (така реєстрації за доводами позивача проведена ще в 2006 р.), оскільки державній реєстрації за позивачем з видачею свідоцтва підлягало право власності на реконструйований ним об'єкт нерухомого майна, техніко-економічні показники якого змінилися.

Судом встановлено, що 22.08.2014 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Марек Т.Т. отримано та зареєстровано за № 7891729 в базі даних заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про державну реєстрацію за ПП «ТІМ» (позивачем) права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна по вул. акад. А.Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3949,9 м.кв., подану Данилівим Мирославом Михайловичем (директором відповідача).

За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Величком А.С. прийнято рішення № 15376925 від 26.08.2014 р., яким вирішено провести державну реєстрації ПП «ТІМ» (позивачем) права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна (торгівельний центр) по вул. Сахарова, 45 у м. Львові, загальною площею 3 949,9 м.кв. з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 26025246 від 26.08.2014р.

З огляду на вищезазначене 26.08.2014 р. сформовано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 26026513 про реєстрацію за ПП «ТІМ» (позивачем) права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна (торгівельний центр) по вул. акад. А.Сахарова, 45 у м. Львові загальною площею 3949,9 м.кв.

Частина 1 ст. 234 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивачем заявлено позовні вимоги про визнання додаткового договору недійсним, передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, тобто, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. При цьому, судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, особа, яка вимагає визнання договору недійсним у відповідності до ст. 234 Цивільного кодексу України, повинна довести, що в учасників правочину в момент його вчинення не було наміру на створення юридичних наслідків. Відсутність наміру лише в однієї сторони не є доказом фіктивності договору. Тобто, фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Встановленими обставинами справи підтверджується те, що сторони оскаржуваного додаткового договору мали на увазі настання саме тих правових наслідків, які ним породжуються; відповідачем вчинялися дії на виконання додаткового договору, в результаті яких було досягнуто мети договору, що вказує на відсутність умислу сторін не створювати обумовлених договором правових наслідків, як кваліфікуючої ознаки фіктивного правочину.

Стосовно доводів позивача щодо фіктивності оскаржуваного додаткового договору з підстав значно завищеної сторонами вартості послуг, які за ним надавались, суд відзначає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, передбачених цими Кодексами.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, а також того, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, суд вважає, що між сторонами було укладено господарський договір, а отже, сторонами спору застосовувався принцип свободи договору. Покупець, підписавши додатковий договір, прийняв пропозицію продавця на укладення такого договору та погодився з усіма істотними умовами договору, зокрема, ціною. При цьому, покупець вправі відмовитися від укладення договору на запропонованих умовах чи використати інші правові засоби щодо спонукання продавця на укладення договору на інших умовах.

З огляду на викладене вище суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позивачем клопотання про призначення судової економічної експертизи (вх. №875115 від 25.02.2015р.) щодо визначення дійсної (ринкової) вартості проведення державної реєстрації нерухомого майна та вартості юридичних послуг по проведенню державної реєстрації нерухомого майна, з урахуванням затраченого часу та складності надання таких послуг.

Також господарський суд вказує на недоведеність припущень позивача стосовно того, що сумнівний характер оспорюваного правочину, укладеного від імені сторін особами, які нібито перебували в родинних стосунках, свідчить про укладення такого правочину з метою створення штучної кредиторської заборгованості позивача.

Частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Разом з тим позивач не довів обставин, з якими положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору недійсним, та не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували той факт, що спірний додатковий договір № 04-08/14 від 04.08.2014 р. до договору № 02/13 від 01.01.2013 р. про абонентське правове обслуговування укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обмовлені, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з мотивів, зазначених в позові.

Згідно з нормою ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 4-2, 4-3, 4-5, 4-7, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Приватного підприємства „ТІМ", м. Львів, відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Повне рішення складено 03.03.2015 р.

Суддя Артимович В.М.