РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015Справа №910/28029/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект»

до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця»

про стягнення 775 930, 56 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Верес М.М.;

від відповідача: Яковенко А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 775 930, 56 грн., з яких: 600 600, 00 грн. - основний борг, 121 833, 78 грн. - інфляційні втрати, 22 411, 43 грн. - 3 % річних, 31 085, 35 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ від 17.07.2013 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2014 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05.01.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 05.01.2015 р. судом оголошувалась перерва до 29.01.2015 р.

У судовому засіданні 29.01.2015 р. представник відповідача подав клопотання, в якому просив суд продовжити строк розгляду справи на п'ятнадцять днів у зв'язку з необхідністю додаткового часу для досягнення домовленостей між сторонами щодо мирного врегулювання спору у даній справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.01.2015 р. суд продовжив строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву, в якому просить суд застосувати строк позовної давності щодо стягнення пені за період з 04.09.2013 р. по 04.09.2014 р. та відмовити позивачу у стягненні пені в повному обсязі, а також припинити провадження у справі в частині стягнення 100 000, 00 грн. у зв'язку із відсутністю спору.

Крім того, представник позивача надав докази часткової сплати суму боргу, а саме платіжне доручення № 50 від 02.02.2015 р. на суму 100 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 26.02.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-західна залізниця» укладено договір поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ, умовами якого передбачено, що у відповідності з даним договором позивач зобов'язується у 2013 р. поставити і передати у власність відповідача певну продукцію, відповідно до специфікації № 1, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити даний товар на умовах даного договору.

Найменування товару: верстат токарно-гвинторізний (рік випуску 2012) (п. 1.2. договору).

Виробник: SPАRK machine tool, КНР (п. 1.3. договору).

Кількість та асортимент товару визначений у специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.4) договору.

Відповідно до п. 4.5. договору, сума по договору становить 959 100, 00 грн., в т.ч. ПДВ 20 % 159 850, 00 грн.

Згідно п. 5.2. договору, відповідач здійснює оплату поставленого товару, на підставі виставлених рахунків, в наступному порядку:

здійснює попередню оплату у розмірі 50 % вартості товару протягом 14 банківських днів з дати реєстрації даного договору (п. 5.2.1. договору);

здійснює оплату у розмірі 50 % вартості товару протягом 20 банківських днів після проведення пусконалагоджувальних робіт отриманого товару та підписання акту прийому-передачі (п.5.2.2. договору).

Пунктом 6.1. договору визначено, що товар повинен бути поставлений позивачем не пізніше 10-ти календарних днів від дня виконання відповідачем п. 5.2.1. даного договору.

Умовами п. 8.1.2. договору, відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за поставлений товар.

Відповідно до п. 9.2. договору, у разі порушення строків оплати передбачених у п. 5.2.2. договору відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013 р. (п. 13.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 959 100, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1560 від 30.07.2013 р. та актом прийому-передачі товару та виконання пусконалагоджувальних робіт від 07.08.2013 р., які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Крім того, в матеріалах справи міститься довіреність Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» № 164 від 30.07.2013 р., якою уповноважено Авраменка Д.Г. на отримання товару за договором поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ від 17.07.2013 р.

Проте, відповідач за поставлений товар розрахувався частково у розмірі 358 500, 00 грн., що підтверджується банківською випискою (копія в матеріалах справи), внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 600 600, 00 грн.

Так, позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 182/1 від 29.05.2014 р., в якій позивача просить відповідача розглянути претензію в передбачені законодавством строки та перерахувати залишок боргу на поточний рахунок позивача, що підтверджується описом вкладення у лист та фіскальним чеком № 7602 від 30.05.2014 р. (наявні в матеріалах справи).

Відповідач на зазначену вище претензію відповіді не надав.

Згодом, позивач повторно звернувся до відповідача з претензією № 335/1 від 07.10.2014 р., з вимогою розглянути претензію у передбачені законодавством строки та перерахувати залишок боргу у розмірі 600 600, 00 грн. на поточний рахунок позивача, що підтверджується описом вкладення у лист та фіскальним чеком № 1782 від 07.10.2014 р. (наявні в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 600 600, 00 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 121 833, 78 грн. - інфляційних втрат, 22 411, 43 грн. - 3 % річних за період з 04.09.2013 р. по 01.12.2014 р. та 31 085, 35 грн. - пені за період з 04.09.2013 р. по 04.03.2014 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ від 17.07.2013 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, позивачем поставлено товар загальною вартістю 959 100, 00 грн., відповідач частково сплатив суму боргу у розмірі 358 500, 00 грн., отже заборгованість відповідача складає 600 600, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження у справі відповідач провів оплату наявної заборгованості у розмірі 100 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 50 від 02.02.2015 р. (в матеріалах справи).

Так, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/28029/14 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 100 000, 00 грн., які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після порушення провадження у справі, за відсутністю предмету спору.

Таким чином, на день прийняття рішення у справі непогашеною залишається заборгованість у розмірі 500 600, 00 грн.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив товар відповідачеві загальною вартістю 959 100, 00 грн., який прийнятий останнім без зауважень по видатковим накладним.

Однак, відповідач оплати поставленого товару в повному обсязі не провів, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ від 17.07.2013 р. та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 500 600, 00 грн. - основної заборгованості.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 121 833, 78 грн. - інфляційних втрат, 22 411, 43 грн. - 3 % річних за період з 04.09.2013 р. по 01.12.2014 р. та 31 085, 35 грн. - пені за період з 04.09.2013 р. по 04.03.2014 р.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Разом з тим, на заявлену відповідачем у відзиві вимогу про застосування строку позовної давності, суд відзначає наступне.

Так, відповідно до приписів ст. 256 Цивільного кодексу України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах певного строку - позовної давності.

Згідно ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, прострочення відповідача щодо оплати поставленого товару за договором поставки № ПЗ/НХ - 131585/НЮ від 17.07.2013 р. починається з 05.09.2013 р., а відтак - перебіг позовної давності за вимогами про стягнення пені починається із вказаної дати та відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України закінчується 05.09.2014 р.

Водночас, позов Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» до господарського суду міста Києва подано 15.12.2014 р., тобто після спливу позовної давності, встановленої для вимог про стягнення пені.

Отже, виходячи з наведеного, приймаючи до уваги заявлену Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-західна залізниця» у відзиві вимогу про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені у сумі 31 085, 35 грн.

Щодо вимоги позивачка про стягнення з відповідача 121 833, 78 грн. - інфляційних втрат, 22 411, 43 грн. - 3 % річних за період з 04.09.2013 р. по 01.12.2014 р., суд відзначає наступне.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні моменту прострочення виконання грошового зобов'язання.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 22 362, 07 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 05.09.2013 р. по 01.12.2014 р. та інфляційні втрати у розмірі 121 833, 78 грн.

Щодо розподілу судових витрат з урахуванням часткового припинення провадження у справі, суд відзначає, що статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, які визначено цією статтею і перелік яких є вичерпним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 9) у застосуванні ст. 7 Закону України «Про судовий збір» господарським судам необхідно мати на увазі, зокрема, таке. Статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК України). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарськими судами у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК України, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/28029/14 припинити на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України в частині стягнення 100 000, 00 грн. боргу за відсутністю предмету спору.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» (01034, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6, ідентифікаційний код - 04713033), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, буд. 10-А, ідентифікаційний код - 22916099) 500 600 (п'ятсот тисяч шістсот) грн. 00 коп. - основної заборгованості, 22 362 (двадцять дві тисячі триста шістдесят дві) грн. 07 коп. - 3% річних, 121 833 (сто двадцять одну тисячу вісімсот тридцять три) грн. 78 коп. - інфляційних втрат та 12 896 (дванадцять тисяч вісімсот дев'яносто шість) грн. 24 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 02.03.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.