ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року Справа № 910/14120/14

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКартере В.І.,
Кролевець О.А.,
розглянувши касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді Мартюк А.І., Новіков М.М.)
та на рішенняГосподарського суду міста Києва від 22.10.2014 р. (суддя Нечай О.В.)
у справі№ 910/14120/14 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Київгаз"
доДочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 618 825,39 грн.

за участю представників:
позивачаЛебедєв Ю.В.,
відповідачаМацегорін А.О.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 р., позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами в розмірі 273 730,03 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 474,82 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 14, 536, 625, 1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначає, що перераховані позивачем грошові кошти є попередньою оплатою за договором № 06/10-2046 від 20.12.2010 р., тому застосування судами до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні цієї статті.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 20.12.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (як покупцем) та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (як постачальником) укладено договір про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-2046 (далі - Договір). Відповідно до умов цього Договору (п. п. 1.1, 1.2) постачальник зобов'язується передати покупцеві в 2011 році природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державних та місцевих бюджетів, а покупець - приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору. Постачальник передає покупцеві в 2011 році газ в обсязі до 32 440,00 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна за 1000 куб. м природного газу на дату укладення Договору становила 2 187,20 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 2 187,20 грн., крім того, ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ - 2 624,64 грн. Загальна вартість цього Договору на дату його укладення становила 70 952 768,00 грн., крім того, ПДВ - 20%, разом з ПДВ - 85 143 321,60 грн. Строк поставки газу встановлений з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. включно (п. 5.1 Договору).

У п. 10.1 Договору передбачено, що останній набирає чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін, але не раніше ніж через 14 днів (п'ять робочих у разі застосування процедури закупівлі з підстав, визначених п. 3 ч. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель") з дня опублікування у державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель відомостей про рішення Уповноваженого органу про погодження процедури закупівлі в одного учасника, поширює дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.01.2011 р. і діє у частині поставки газу до 31.12.2011 р. включно, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

У період із січня по жовтень 2011 року між сторонами було укладено низку додаткових угод до Договору, якими змінювалися його умови. Зокрема, 03.10.2011 р. сторони уклали додаткову угоду № 6, в якій дійшли згоди вважати Договір припиненим в частині поставки природного газу з 01.10.2011 р.

На виконання умов Договору відповідач у період із січня по вересень 2011 року передав, а позивач прийняв природний газ. В оплату за поставлений газ позивач перерахував відповідачу 49 935 065,53 грн., внаслідок чого станом на 10.11.2011 р. виникла переплата в розмірі 4 757 688,55 грн. Зазначена переплата позивача по суті є коштами, які підлягають поверненню позивачу, оскільки внаслідок зменшення об'єму поставленого природного газу підстава їх набуття відпала.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судами, Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. ст. 525 та 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 610, 612 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період із січня по вересень 2011 року на виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв природний газ, вартість якого склала 45 177 376,98 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі, підписані сторонами.

У період з 26.01.2011 р. по 11.11.2011 р. позивач перерахував відповідачу в оплату за поставлений газ 49 935 065,53 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи картками рахунку, а також банківськими виписками з рахунку позивача.

Таким чином, станом на 11.11.2011 р. у позивача обліковувалася переплата за Договором в розмірі 4 757 688,55 грн. Про наявність переплати також свідчать складені та підписані сторонами Акти звіряння розрахунків станом на 30.09.2012 р. та 31.10.2012 р.

Відповідач повернув позивачу вищезгадану суму переплати за Договором лише 11.10.2013 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Позивач зазначає, що грошові кошти в розмірі 4 757 688,55 грн. перебували у відповідача без достатньої правової підстави, внаслідок чого у позивача виникло право на нарахування відповідачу на суму переплати 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими коштами. За розрахунком позивача, з відповідача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 273 730,03 грн., інфляційні втрати в сумі 71 365,33 грн. та проценти за користування чужими коштами в розмірі 273 730,03 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Порядок здійснення оплати врегульований сторонами в розд. 4 Договору, згідно з п. 4.1 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу. Тобто, позивач повинен був сплатити вартість природного газу до його безпосередньої поставки, що є попередньою оплатою.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з доводами судів попередніх інстанцій у тому, що в даному випадку ч. 2 ст. 625 ЦК України не може бути застосована, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні названої статті. За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-03гс13 від 15.10.2013 р.

Відтак суд касаційної інстанції вважає, що вимоги позивача в частині нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат і 3% річних є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами з огляду на таке.

У ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 6.1 та 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у вищезгаданій ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

З огляду на те, що умовами укладеного між сторонами Договору не було передбачено розміру відсотків за користування грошовими коштами, підстава отримання яких згодом відпала, ст. 536 ЦК України відсилає до норми, яка регулює розмір процентів на рівні законодавства. Зокрема, згідно з ч. 6 ст. 231, ч. 4 ст. 232 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості доводів позивача відносно того, що розмір відсотків за користування чужими коштами відсилає до ст. 625 ЦК України і складає 3%, оскільки відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що розмір відсотків за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України значно перевищує розмір заявлених позивачем до стягнення відсотків, а також відсутність клопотань про вихід за межі позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованим висновки судів про те, що вимога позивача відносно стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі, тобто в сумі 273 730,03 грн.

Крім того, не знаходять своїх підтверджень посилання відповідача на те, що місцевим господарським судом було помилково застосовано до спірних правовідносин норми ст. 625 ЦК України, оскільки з тексту оскаржуваного судового рішення у даній справі вбачається, що судом першої інстанції до правовідносин сторін не застосовано положення ст. 625 ЦК України. При цьому судом було застосовано ст.ст. 536, 1214 ЦК України та ст.ст. 231 та 232 ГК України.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, в т.ч. щодо оренди відповідачем спірної земельної ділянки для здійснення ринкової діяльності та прокладення окремої електролінії, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 р. у справі № 910/14120/14 - без змін.

Головуючий суддяО.Євсіков
суддіВ.І. Картере
О.А. Кролевець