ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа № 920/1756/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Камишева Л.М. , суддя Тихий П.В.

при секретарі - Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - Комлик О.М. (довіреність №1 від 01.10.2014 року);

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №793С/1-43) на рішення господарського суду Сумської області від 13.01.2015 року у справі №920/1756/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОМАРКЕТ-Н", м.Нікополь, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО УКРСПЕЦСОЯ", м.Суми

про стягнення 91065,52 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до відповідача про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.12.2014 року) на свою користь 95437,16 грн. заборгованості, з яких 91000,00 грн. - сума попередньої оплати відповідно до укладеного між сторонами договору поставки від 07.08.2014р. № 1/07/08, 524,16 грн. - 3% річних від простроченої суми, 3913,00 грн. інфляційних втрат відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, а також стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Сумської області від 13.01.2015 року у справі №920/1756/14 (головуючий суддя Моїсеєнко В.М., суддя Левченко П.І., суддя Котельницька В.Л.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО УКРСПЕЦСОЯ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОМАРКЕТ-Н" 91000,00 грн. попередньої оплати, 1820 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду, обставинам справи. Просить рішення господарського суду Сумської області від 13.01.2015 року у справі №920/1756/14 про стягнення з відповідача 91000,00 грн. заборгованості скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Також представник відповідача зазначив в апеляційній скарзі адресу для листування 69089, м. Запоріжжя, вул. Адмірала Лазарєва, 27, куди просить направляти поштову кореспонденцію.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 25.02.2015 року.

Представник позивача надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2450 від 16.02.2015 року) в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Відповідач на виконання вимог ухвали суду від 04.02.2015 року надіслав докази доплати судового збору (вх.№2764 від 19.02.2015 року).

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 року у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В. сформовано колегію у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Камишева Л.М., суддя Тихий П.В.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 144).

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника відповідача не була визнана обов'язковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2014р. року між позивачем - ТОВ "АГРОМАРКЕТ-Н", м. Нікополь та відповідачем - ТОВ "ВО УКРСПЕЦСОЯ", м.Суми був укладений договір постачання № 1/07/08 , відповідно до умов якого відповідач (продавець) зобов'язувався в порядку, визначеному умовами укладеного договору, здійснити постачання на адресу позивача (покупця) макухи соняшникової у кількості 35 тонн на загальну суму 91000,00 грн., а позивач (покупець) зобов'язувався прийняти та оплатити вартість товару на умовах та в строки, визначені договором.

Пунктом 3 Специфікації № 1 до договору постачання № 1/07/08 від 07.08.2014р. визначено умови оплати по зазначеному договору - 100% передплата на розрахунковий рахунок постачальника (відповідача) в установі банку.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства, акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вірно встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем згідно платіжного доручення № 215 від 08.08.2014р. здійснено 100% попередню оплату в розмірі 91000,00 грн. вартості товару - макухи соняшника, який підлягав поставці на підставі умов договору постачання укладеного між сторонами.

За твердженнями позивача, товар, який, передбачений умовами договору постачання № 1/07/08 від 07.08.2014р. він не отримував.

Як вказує відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, у межах даного правочину позивач, згідно довіреності №20 від 08.08.2014р., виданої на ім'я директора Літашенко Л.Л. отримав згідно видаткової накладної № РН-0000017 від 08.08.2014р. товар на суму 91000,00 грн. та вивіз його своїм автотранспортом. 12.08.2014р. позивач запропонував відповідачу передати йому товар - кормову суміш в кількості 35 тонн на відповідальне зберігання, що підтвердив письмово листом № 20 від 12.08.2014р.

Відповідачем до матеріалів справи надано копії рахунку-фактури № СФ-0000030 від 07.08.2014р., копії довіреності № 20 від 08.08.2014р, копії видаткової накладної № РН-0000017 від 08.08.2014р., копії податкової накладної № 3 від 08.08.2014р., копій листів позивача від 11.08.201р. та від 12.08.2014р.

Оригінали вищезазначених документів відповідач не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Виходячи з положень ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88) рахунок-фактура не є первинним бухгалтерським документом, оскільки вказаним документом не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а вказаний документ носить лише інформаційний характер.

Податкові накладні у розумінні ч. 2 ст. 3 Закону «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність» не є безперечним доказом на підтвердження здійснення поставки, оскільки вони не є первинним документом бухгалтерського обліку.

В пункті 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження здійснення поставки товару, передбаченого умовами договору поставки від 07.08.2014р. №1/07/08.

Також матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем суми попередньої оплати у розмірі 91000,00 грн., здійсненої позивачем згідно платіжного доручення № 215 від 08.08.2014р., та передбаченої специфікацією №1 від 07.08.2014р. до договору поставки № 1/07/08 від 07.08.2014р.

Відповідно до статті 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції та не підтверджені документально.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову з задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 524,16 грн. та 3913,00 грн. інфляційних збитків, оскільки обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розуміння ст. 625 Цивільного кодексу України, так як повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, а не грошовим зобов'язанням. На суму попередньої оплати можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст. 536 Цивільного кодексу України, що визначено частиною 3 ст.693 Цивільного кодексу України і відповідає висновкам Верховного Суду України (постанова від 16.09.2014р. № 921/266/13-г/7).

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги відповідача колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 13.01.2015 року у справі №920/1756/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 26.02.2015 року

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Тихий П.В.