ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Справа № 910/23622/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. (суддя Мудрий С.М.)
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р. (судді: Дикунська С.Я., Алданова С.О., Коршун Н.М.)
у справі№910/23622/14 господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"
доФірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"
простягнення 32 563 грн. 75 коп.
за участю представників:
від позивачане з'явились
від відповідача Полєжаєва К.О., довіреність б/н від 15.01.2015 р.
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачане з'явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. у справі №910/23622/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р., задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" (далі - ТОВ "Мега Торг ЛТД") до Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма "Т.М.М." - ТОВ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (далі - ТОВ "Ласка Лізинг") про стягнення 32 563 грн. 75 коп. Стягнуто з відповідача на користь позивача 9 965 грн. 89 коп. 3% річних та 22 597 грн. 86 коп. інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з судовими актами, прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій, Фірма "Т.М.М." - ТОВ звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р., рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. у справі №910/23622/14 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме безпідставністю нарахування 3% річних за період з 14.05.2013 р. по 15.05.2014 р. та інфляційних втрат за період з 14.05.2013 р. по 30.04.2014 р. на суму основного боргу, стягнутого за рішенням суду у справі №910/9548/13.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16.02.2015 р. касаційну скаргу Фірми "Т.М.М." - ТОВ прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 02.03.2015 р.

В судове засідання 02.03.2015 р. з'явився представник відповідача.

Представники позивача та третьої особи не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в касаційній скарзі та, з урахуванням поданих уточнень, просив скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р., рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. у справі №910/23622/14 і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимоги щодо належності та допустимості доказів закріплені в ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що закріплено в ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 р. передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, в ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.06.2013 р. у справі №910/9548/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2014 р., встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу №1126/12/2007 від 18.12.2007 р., внаслідок чого стягнуто з Фірми "Т.М.М." - ТОВ на користь ТОВ "Ласка Лізинг" 330 385 грн. 85 коп. основного боргу, 9 449 грн. 94 коп. пені, 65 грн. 95 коп. інфляційних втрат, 1 889 грн. 99 коп. 3% річних, а також 6 481 грн. 00 коп. судового збору.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат в цьому судовому рішенні було застосовано за період з моменту виникнення заборгованості по 13.05.2013 р.

В свою чергу, в процесі судового розгляду справи №910/23622/14 господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.11.2013 р. між ТОВ "Ласка Лізинг" та ТОВ "Мега Торг ЛТД" укладено договір уступки права вимоги (заміни сторони у зобов'язанні) №205/11-2013, за умовами якого кредитор передав, а набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу, укладеного між ТОВ "Ласка Лізинг" та Фірмою "Т.М.М." - ТОВ.

На підставі вказаного договору уступки права вимоги ухвалою господарського суду міста Києва від 08.04.2014 р. у справі №910/9548/13 замінено сторону (стягувача) виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва №910/9548/13 від 03.02.2014 р., а саме: ТОВ "Ласка Лізинг" замінено ТОВ "Мега Торг ЛТД".

На виконання наказу господарського суду міста Києва у справі №910/9548/13 Фірмою "Т.М.М." - ТОВ сплачено на користь ТОВ "Мега Торг ЛТД" 348 632 грн.73 коп. Вказані грошові кошти фактично надійшли на рахунок позивача 15.05.2014 р., що підтверджується випискою по рахунку, яка міститься в матеріалах справи та досліджувалась місцевим та апеляційним господарськими судами.

Предметом судового розгляду у справі №910/23622/14 є вимога позивача до відповідача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу до моменту фактичного погашення заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Аналогічні приписи закріплено в ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 вказаного кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Одночасно, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на встановлений в рішенні господарського суду міста Києва від 27.06.2013 р. у справі №910/9548/13 факт несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов'язань по сплаті лізингових платежів, місцевим та апеляційним господарськими судами у справі №910/23622/14 правильно застосовано наведені норми ст. 625 Цивільного кодексу України та обґрунтовано визнано доведеною наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач також не заперечує проти вказаного, однак не погоджується з періодом, за який нараховані 3% річних та інфляційні втрати.

Так, на думку заявника касаційної скарги, розрахунок сум відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми необхідно здійснювати з 17.01.2014 р. по 05.03.2014 р., оскільки 17.01.2014 р. є наступним днем після набрання законної сили рішенням у справі №910/9548/13, а саме винесення постанови Київського апеляційного господарського суду, якою вказане рішення залишено без змін, а 05.03.2014 р. є днем припинення зобов'язання (сплати боргу), що підтверджується платіжним дорученням №000167 від 05.03.2014 р.

Проте, вказані доводи відповідача повно та всебічно досліджено місцевим та апеляційним господарськими судами та обґрунтовано відхилено ними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р. сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як роз'яснено в п. 7.1 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Проаналізувавши вищенаведене, господарські суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що інфляційні втрати та 3% річних підлягають нарахуванню з 14.05.2013 р., тобто починаючи з першого дня, який не ввійшов до періоду стягнення за рішенням у справі №910/9548/13.

Одночасно, місцевим та апеляційним господарськими судами визнано неналежним доказом надане відповідачем платіжне доручення №000167 від 05.03.2004 р. на суму 348 632 грн. 73 коп., оскільки в ньому відсутні дата та підпис відповідальної особи банку, які б засвідчили факт списання коштів саме 05.03.2014 р. З огляду на це, господарськими судами попередніх інстанцій визнано доведеним факт виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем саме 15.05.2014 р., що підтверджується випискою по рахунку, яка наявна в матеріалах справи. Судова колегія Вищого господарського суду погоджується з даною обставиною.

За таких обставин, позивачем вірно визначено період нарахування 3% річних з 14.05.2013 р. по 15.05.2014 р. та період нарахування інфляційних втрат з 14.05.2013 р. по 30.04.2014 р.

Таким чином, враховуючи правильне визначення періоду нарахування та розміру заборгованості із сплати інфляційних втрат та 3% річних, місцевим та апеляційним господарськими судами вірно застосовано норми ст. 625 Цивільного кодексу України та обґрунтовано задоволено позовні вимоги.

Одночасно, з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, судова колегія Вищого господарського суду України не приймає до уваги твердження заявника стосовно того, що договір уступки права вимоги №205-11/2013 від 05.12.2013 р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, відхиляються колегією суддів суду касаційної інстанції як безпідставні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, враховуючи, що місцевим та апеляційним господарськими судами було у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для вирішення спору по суті та таким обставинам була надана правильна юридична оцінка, суд касаційної інстанції вважає, що підстави зміни або скасування прийнятих судами попередніх інстанцій судових рішень відсутні.

Згідно з ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р. та рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. у справі №910/23622/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді: А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк