ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 р. Справа № 914/4262/14

За позовом: Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр», м. Львів

до відповідача1: Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, м. Київ

відповідача2: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗЕНЕРГОКОМПЛЕКТ», м. Львів

про: стягнення 309421,16 грн. заборгованості за договором відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013 року

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Никитюк І.С.

Представники сторін:

від позивача: Майстришин С.Р. (довіреність від 01.10.2014 року)

від відповідача1: Ільїн С.В. (довіреність № 17 від 30.01.2015 року)

від відповідача2: не з'явився

Представникам позивача та відповідача1 роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 03.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» до Державного підприємства питань поводження з відходами як вторинною сировиною та до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» про стягнення 309421,16 грн. заборгованості за договором відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013 року.

Ухвалою суду від 05.12.2014 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 13.01.2015 року.

12.01.2015 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву вх.№59/15 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача1 суму заборгованості в розмірі 309 111,74 грн., а з відповідача2 - заборгованість в розмірі 309,42 грн. Суд прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Рух справи викладено в попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем1 умов Договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року стосовно оплати вартості наданих послуг зберігання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Крім того, позивач просить суд стягнути 309,42 грн. заборгованості з відповідача2 як поручителя відповідача1 згідно Договору поруки від 01.07.2013 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю з підстав, наведених у позовній заяві та поданому 17.02.2015 р. через канцелярію суду поясненні вх.№6565/15 стосовно відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача1 в судове засідання з'явився, проти позову заперечив повністю, зокрема з підстав, наведених у поданому 03.02.2015 р. відзиві вх.№3974/15 на позовну заяву, надав усні пояснення по суті спору, просив суд зупинити провадження для направлення матеріалів справи в правоохоронні органи. Суд відхиляє дане клопотання як необґрунтоване та документально не підтверджене.

Відповідач2 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, вимог попередніх ухвал суду не виконав, проти задоволення позову у встановленому законом порядку не заперечив, причин неявки та невиконання вимог попередніх ухвал суду не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача1, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.07.2013 року між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та Приватним підприємством «Торгівельно-логістичний центр» укладено Договір відповідального зберігання №07/01 (Договір), предметом якого є зберігання майна (Сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505 та прес пакетувальний канальний AVERMANN AVOS 88, серійний номер 60173S) за адресою м. Львів, вул. Конюшинна, 30.

Відповідно до п.1.4. Договору вартість послуг із зберігання майна за цим Договором становило 20000,00 (двадцять тисяч) гривень в місяць.

30.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою було збільшено вартість послуг зі зберігання майна до розміру 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень в місяць та продовжено дію договору до 31.12.2014 р.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу1 послуги по зберіганню майна, за період з 01.07.2013 р. до 01.11.2014 р. на загальну суму 370000 (триста сімдесят тисяч) гривень 00 коп., на підтвердження чого долучив до матеріалів справи наступні акти надання послуг: №29 від 31.07.2013 р. на суму 20000,00 грн., №30 від 31.08.2013 р. на суму 20000,00 грн., №31 від 30.09.2013 р. на суму 20000,00 грн., №34 від 15.10.2013 р. на суму 20000,00 грн., №37 від 15.11.2013 р. на суму 20000,00 грн., №40 від 31.12.2013 р. на суму 20000,00 грн., №1 від 31.01.2014 р. на суму 25000,00 грн., №5 від 28.02.2014 р. на суму 25000,00 грн., №6 від 31.03.2014 р. на суму 25000,00 грн., №7 від 30.04.2014 р. на суму 25000,00 грн., №8 від 31.05.2014 р. на суму 25000,00 грн., №9 від 30.06.2014 р. на суму 25000,00 грн., №11 від 31.07.2014 р. на суму 25000,00 грн., №24 від 31.08.2014 р. на суму 25000,00 грн., №27 від 30.09.2014 р. на суму 25000,00 грн., №28 від 31.10.2014 р. на суму 25000,00 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, зауважень та претензій зі сторони відповідача1 стосовно наданих послуг по зберіганню майна не було. 26.02.2014 р. та 07.04.2014 р. відповідачем1 було проведено часткову оплату вартості наданих послуг згідно виставлених позивачем рахунків на загальну суму 160000,00 грн.

04.07.2014 р. позивачем надіслано відповідачу лист-вимогу №02/07/14 про сплату заборгованості в семиденний термін від дня отримання листа-вимоги. 28.07.2014 р. відповідачу1 було надіслано повторно претензію з вимогою погасити заборгованість. Однак вказані претензії залишені відповідачем1 без відповіді та реагування.

У зв'язку з невиконанням відповідачем1 умов Договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року в частині оплати вартості наданих послуг відповідно до долученого позивачем до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог заборгованість відповідача1 становить 222512,80 грн., з яких: 210000,00 грн. - основний борг, 10735,00 грн. - інфляційні нарахування, 1777,80 грн. - 3 % річних.

01.07.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газенергокомплект» та Приватним підприємством «Торгівельно-логістичний центр» укладено Договір поруки, відповідно до якого відповідач2 в порядку передбаченому у ст.ст. 553-559 ЦК України виступив Поручителем перед позивачем щодо виконання відповідачем1 зобов'язань по оплаті послуг зберігання майна із відшкодуванням збитків, що виникли на підставі Договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року.

Відповідно до п.2.2. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання Боржником по оплаті за надані послуги в межах ліміту відповідальності Поручителя, а саме у розмірі, що дорівнює 0,1 % від заборгованості Боржника.

Відповідно до прийнятої судом заяви позивача вх.№59/15 від 12.01.2015 року про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача1 суму заборгованості в розмірі 309 111,74 грн., а з відповідача2 - заборгованість в розмірі 309,42 грн.

Дослідивши представлені суду докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи господарські зобов'язання між позивачем ат відповідачем1 виникли на підставі Договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.1.4. Договору вартість послуг із зберігання майна за цим Договором становило 20000,00 (двадцять тисяч) гривень в місяць.

30.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою було збільшено вартість послуг зі зберігання майна до розміру 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень в місяць та продовжено дію договору до 31.12.2014 р.

Вказаним Договором не визначено чіткий порядок оплати вартості наданих послуг зберігання, зокрема, строк оплати, підтвердження факту надання послуг.

У відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2014 р. та 07.04.2014 р. відповідачем частково оплачено вартість наданих позивачем послуг зберігання на загальну суму 160000,00 грн., що зокрема покриває заборгованість згідно Актів надання послуг №29 від 31.07.2013 р. на суму 20000,00 грн., №30 від 31.08.2013 р. на суму 20000,00 грн., №31 від 30.09.2013 р. на суму 20000,00 грн., №34 від 15.10.2013 р. на суму 20000,00 грн., №37 від 15.11.2013 р. на суму 20000,00 грн., №40 від 31.12.2013 р. на суму 20000,00 грн.

Разом з тим, на підтвердження факту надання послуг зберігання в 2014 р. позивачем до матеріалів справи долучено не підписані зі сторони відповідача1 наступні акти надання послуг: №1 від 31.01.2014 р. на суму 25000,00 грн., №5 від 28.02.2014 р. на суму 25000,00 грн., №6 від 31.03.2014 р. на суму 25000,00 грн., №7 від 30.04.2014 р. на суму 25000,00 грн., №8 від 31.05.2014 р. на суму 25000,00 грн., №9 від 30.06.2014 р. на суму 25000,00 грн., №11 від 31.07.2014 р. на суму 25000,00 грн., №24 від 31.08.2014 р. на суму 25000,00 грн., №27 від 30.09.2014 р. на суму 25000,00 грн., №28 від 31.10.2014 р. на суму 25000,00 грн.

З огляду на викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання послуг зберігання згідно зазначених послуг, відтак, звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за Договором відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року є передчасним.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що він не позбавлений права та можливості обрати інший спосіб захисту порушеного права та звернутися до суду із відповідним позовом про спонукання відповідача до підписання актів надання послуг.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Оскільки позивачем належно не підтверджено фактичне надання послуг зі зберігання, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо відповдіачів1,2.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судовий збір слід покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача у повному обсязі.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.03.2015 р.

Суддя Кидисюк Р.А