КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2015 р. Справа№ 925/2077/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Беленков В.В.

від відповідача - Луговський О.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2015 (Суддя Скиба Г.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз»

до Виконавчого комітету Черкаської міської ради

про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» звернулося до Господарського суду Черкаської області із позовом до ВК Черкаської міської ради про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.01.2015 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій вказує, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права а тому просить суд скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.03.2015.

В судове засідання з`явилися представники сторін та надали усні пояснення стосовно заявленого позову.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

22.10.2014 відбулася прес-конференція, що проводилася міським головою міста Черкаси Одаричем С.О.

Як зазначає представник позивача, під час даної прес-конференції міським головою була поширена неправдива інформація про відмову позивача «Черкасигаз» від зняття пломб і надання лімітів на газ, про вичерпання лімітів на газ заводом «Азот», про вчинення дій позивачем на недопущення опалювального сезону в м. Черкаси з метою підриву довіри до діючої влади тощо.

Зважаючи на поширення, на думку позивача, такої інформації, яка є недостовірною та поширеною в публічному виступі, тобто є всі ознаки вчинення правопорушення стосовно позивача, останній просив суд зобов`язати виконавчий комітет Черкаської міської ради спростувати недостовірну інформацію шляхом проведення прес-конференції , на якій зазначити проте, що поширена інформація на прес-конференції 22.10.2014 про дії «Черкасигазу» є недостовірною.

Представник відповідача, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивував це титм, що прес-конференцію зібрав мер міста. Мер, як публічна посадова особа, наділена певним статусом згідно ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», має право на висловлення власної думки. Виконком міської ради жодним чином не порушував прав позивача та не перебуває в договірних чи інших позадоговірних господарських відносинах з позивачем. Виконавчий комітет міської ради не є представницьким органом громади міста.

Організація, діяльність, об'єм повноважень міської ради, виконкому міської ради та міського голови (мера міста) визначені в ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно із ст.ст 5, 42 даного закону міський голова є самостійною посадовою особою у місцевому самоврядуванні.

Міська рада є представницьким органом громади міста. Виконком міської ради не має повноважень на представництво громади у взаємовідносинах.

Статтею 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Нормами чинного законодавства України не встановлено визначення таких понять як «честь», «гідність» та «ділова репутація».

Частиною 2 ст. 7 ЗУ «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Згідно з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У п. 8 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію» зазначено, що за змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця).

Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 роз'яснено, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

В статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Позивач, звертаючись із позовом до суду та оскаржуючи прийняте місцевим судом рішення, зазначає, що надана міським головою інформація на прес-конференції не є суб`єктивним судженням, а є недостовірними фактичними твердженнями, які можна перевірити та спростувати у встановлений законом спосіб.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією представника позивача, зважаючи на наступне.

Як вбачається із роздруківки прес-конференції від 22.10.2014, що міститься в матеріалах справи, Виступ міського голови містить фрази, які чітко вказують на оціночний характер його суджень, а саме: «...реальні мотиви мені пояснити важко...», «...із неофіційних пояснень представників Черкасигазу...»,»...інша неофіційна версія...», «...крім політичного елементу не бачу жодних підстав ...» тощо, що надає можливості прийти до висновку, що дані вислови є оціночними судженнями міського голови стосовно причин опломбування газових котелень, відмови надати ліміти на природній газ для населення, які не містять фактичних даних про діяльність Позивача.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було при постановленні оскаржуваного рішенні враховано, що позивач є особою публічного права і може зазнавати гострої і сильної громадської критики.

У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Міський голова м. Черкаси не є суб'єктом господарювання, не є учасником конкурентної боротьби за економічні переваги, і відтак - не може застосовувати прийоми і методи недобросовісної конкуренції.

Крім того, як вірно було встановлено судом першої інстанції міський голова не є стороною господарських угод позивача з теплопостачальними підприємствами чи безпосередніми споживачами газу, тому відсутні ознаки дискредитації чи недобросовісної конкуренції.

Висловлення міського голови носять оціночний характер суджень міського голови, що не позначилось на статутній діяльності позивача та його репутації.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростуванню підлягає недостовірна інформація. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Господарський суд Черкаської області правомірно та обґрунтовано дійшов висновку, з урахуванням вище зазначених норм чинного законодавства України, що наведені висловлювання міського голови м. Черкаси не містять недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, а є лише його суб'єктивними судженнями. У виступі міського голови відсутні твердження про порушення позивачем норм чинного законодавства, принципів моралі тощо.

Судом вірно враховано, що спірну публічну конференцію організовував та збирав не виконавчий комітет ради, а посадова особа - міський голова. Виконкомом міської ради не вчинено жодних дій на погіршення ділової репутації позивача.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи все вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів ані суду першої ані суду апеляційної інстанцій порушення свого права саме відповідачем - виконавчим комітетом Черкаської міської ради.

Позивачем не подано судам обох інстанцій належних та допустимих доказів вчинення відповідачем правопорушення чи спричинення іншої шкоди позивачу. Вимоги позову ґрунтуються на однобічних, упереджених та неповних матеріалах та витягах з проведеної Черкаським міським головою прес-конференції, що є неприпустимим, як зловживання правом - ст. 13 п. 5 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2015 у справі № 925/2077/14- без змін.

Матеріали справи № 925/2077/14 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко