ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа №922/4606/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №2231 від 03.11.2014 року;

відповідачів - не з'явилися,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу другого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке», смт.Ситківці, Вінницька область, (вх.№314Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 року по справі №922/4606/14,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків,

до 1. фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт.Ков'яги, Харківська область,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке», смт.Ситківці, Вінницька область,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2014 року по справі №922/4606/14 (суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість за договором поставки в сумі 202181,88 грн., пені в сумі 26775,39 грн., інфляційних втрат в сумі 68363,54 грн., 3% річних в сумі 11470,45 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 10175,83 грн.

Провадження по справі в частині стягнення 200000,00 грн. припинено по п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження наявності заборгованості по договору поставки на момент розгляду справи по суті, зокрема, відсутній підписаний акт звірки розрахунків по договору та виписки з рахунку про рух коштів між сторонами. Таким чином, як зазначає апелянт, стверджувати про наявність заборгованості позивач не в змозі.

Апелянт вказує, що у договорі між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ситковецьке» не передбачалось поручительство і про його наявність скаржнику стало відомо тільки з рішення суду.

Як зазначає апелянт, відповідно до договору поставки, всі зміни і доповнення до договору повинні бути укладені письмово і тому, на думку апелянта, фактично договір поруки, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, без повідомлення ТОВ «Ситковецьке», не відповідає вимогам законодавства і договору поставки та може свідчити про його фіктивність і створення його тільки з метою зміни територіальної підсудності для розгляду справи.

Скаржник вважає, що оскільки позивачем не доведено ані наявності заборгованості, ані факту поставки та судом не перевірено правильність розрахунку штрафних санкцій, не враховано матеріальне становище сторін, тобто неповно з'ясовано обставини справи наявні підстави для скасування рішення суду, яке прийнято з порушенням норм права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 04.03.2015 року була направлена відповідачам рекомендованими листами 21.01.2015 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 24.01.2015 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини не з'явлення суд не повідомили.

Ухвалою суду від 21.01.2015 року суд попереджав сторони, що у разі не з'явлення їх представників у судове засідання та не надання витребуваних судом документів, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами та за відсутністю представників сторін.

Таким чином, враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідачів.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак, у судовому засіданні 04.03.2015 року пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріали справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

05.03.2013 року між ФОП ОСОБА_2 (постачальник, позивач у справі) та ТОВ «Ситковецьке» (покупець, другий відповідач у справі) укладено договір поставки засобів захисту рослин №05/03, відповідно до п.1.1 якого, позивач зобов'язався поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію: засоби захисту рослин.

Згідно п. 3.1 договору поставки загальна вартість поставленого за договором товару визначається відповідно до видаткових накладних постачальника.

Поставка товару у повному обсязі має бути здійснена у строк до 30.10.2013 року включно (п. 4.1 договору поставки).

Договір вступає в силу з дня підписання його сторонами і діє до моменту його повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Вказаний договір поставки складено в письмовій формі, підписано представниками сторін, а також скріплено печатками .

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору поставки, позивачем 20.06.2013 року поставлено другому відповідачу товар на суму 120620,0 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000040, 27.05.2013 року поставлено другому відповідачу товар на суму 301561,88грн., що підтверджується накладною №РН-0000031, які скріплені печатками підприємств та підписані уповноваженими представниками сторін. При цьому, видаткові накладні у розумінні приписів ст. 36 Господарського процесуального кодексу України є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт поставки товару, тобто виконання зі сторони позивача свого обов'язку за договором, що спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Як вже зазначалося, згідно з п. 3.2 договору поставки, другий відповідач має сплатити кошти за поставлену продукцію шляхом перерахування вартості товару на розрахунковий розрахунок позивача не пізніше 30.10.2013 року.

Проте, другий відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав, внаслідок чого в нього утворились заборгованість, яка складає 402181,88 грн.

Складений між сторонами акт звірки взаєморозрахунків може бути за своїм змістом додатковим доказом у підтвердження наявності заборгованості, її відсутності або визнання стороною-боржником зі свою сторони боргу. Проте, не складання такого акту не тягне за собою звільнення сторони від обов'язку виконання свого обов'язку щодо виконання договору, оскільки факт наявності заборгованості може підтверджуватися іншими засобами доказування, окрім акту звірки взаєморозрахунків. Таким чином, твердження апелянта, викладене ним в апеляційній скарзі є безпідставним і не приймається судом до уваги.

Також, з матеріалів також вбачається, що 05.03.2013 року між ФОП ОСОБА_2 (позивач у справі, кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (перший відповідач, поручитель) укладено договір поруки №П-05/03, відповідно умов якого, перший відповідач зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за виконання другим відповідачем зобов'язань щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за договором поставки засобів захисту рослин №05/03 від 05.03.2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 (позивач, постачальник) та ТОВ «Ситковецьке» (другий відповідач, покупець), а також інших витрат позивача, визначених в пункті 2.1 цього договору.

Відповідно до п. 7.2 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту підписання його повноважними представниками сторін і діє до моменту повного виконання зобов'язань, забезпечених порукою.

Договір поруки складено в письмовій формі, підписано представниками сторін а також скріплено печатками підприємств.

Згідно із ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження, скаржником не доведено, що договір поруки є фіктивним або не чинним, а також того, що він визнавався недійсним. Отже, доводи апелянта щодо недійсності договору поруки є безпідставними.

14.02.2014 року позивач на адресу ТОВ «Ситковецьке» направив претензію з вимогою сплатити заборгованість за договором поставки засобів захисту рослин №05/03 від 05.03.2013 року у сумі 402181,88 грн. Під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції, позивачем було надано докази погашення другим відповідачем заборгованості в сумі 200000,00 грн. основного боргу, після звернення позивача з позовом.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно та обґрунтовано провадження у справі в цій частині припинив на підставі п.1-1. ч.1. ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, матеріали справи не містять доказів, а відповідачами не доведено того, що вони виконали свої зобов'язання за договором поставки та договором поруки і сплатили залишок заборгованості в сумі 202181,88 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання другим відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором поставки №05/03 від 05.03.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 202181,88 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню солідарно в силу умов договору поруки з відповідачів на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 5.2 договору поставки зазначено, що у разі невиконання будь-якою із сторін зобов'язань, визначених даним договором, сторона, яка порушила умови договору, сплачує іншій стороні неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період прострочення платежу від загальної суми заборгованості за кожний день прострочення оплати.

На підставі вищевказаних норм права та умови договору поставки позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 26918,63 грн. пені, нарахованої за наступні періоди:

Суд першої інстанції, перевіривши нарахування позивача встановив, що вони здійсненні з порушенням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При проведенні розрахунку позивач припустився помилки щодо визначення періоду обрахунку з 30.10.2014 року по 29.04.2014 року, оскільки обраховувати період за який стягується пеня слід з 31.10.2013 року по 29.04.2014 року, що узгоджується з вимогами чинного законодавства та вимогами п.3.2. договору поставки.

Таким чином, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції вірно встановив, що стягненню підлягає сума пені у розмірі 26775,39 грн., обрахована за період з 31.10.2014 року по 29.04.2014 року.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідачів 3% річних у розмірі 11503,50 грн. та 68363,54 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши нарахування позивача, зробив правомірний висновок щодо стягнення 3% річних у розмірі 5562,17 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно з п.3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а також умов договору поставки, вірно встановив, що належною сумою до стягнення 3% річних, враховуючи вірний період з 31.10.2013 року по 30.10.2014 року є 11470,45 грн. та вірною є заявлена до стягнення сума інфляційних втрат з огляду на формулу її розрахунку.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачами по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ними умов договору поставки №05/03 від 05.03.2013 року та договору поруки №П-05/03 від 05.03.2013 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 року по справі №922/4606/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2014 року по справі №922/4606/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.