ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р.Справа № 916/4030/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

судді-доповідача: Мирошниченко М. А., суддів: Воронюка О.Л., Лашина В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями та розпорядження голови суду №143 від 19.01.2015 р.)

при секретарі судового засідання - Станковій І.М.

за участю :

суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - спеціаліста ОСОБА_2

представників сторін:

ФОП ОСОБА_3 - не заявився,

ПАТ "Південатоменергокомплект" - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. по справі № 916/4030/14 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Південатоменергокомплект" про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

02.10.2014 р. Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 (далі позивач або ФОП) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Південатоменергокомплект" (далі відповідач) про витребування з чужого незаконного володіння майна:

- автомобіль марки МАЗ 5551, реєстраційний номер НОМЕР_1 сірого кольору, рік випуску 1996 р.;

- автомобіль КАМАЗ модель 54-10, реєстраційний номер НОМЕР_2, червоного кольору, 1986 р. випуску;

- самоскид ТАТРА, реєстраційний номер НОМЕР_3, червоного кольору 1989 року випуску;

- самоскид ТАТРА, реєстраційний номер НОМЕР_8, 1985 року випуску червоного кольору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив наступне.

Між ним як фізичною особою-підприємцем та відповідачем укладено договори оренди транспортного засобу, а саме:

- договір оренди транспортного засобу №1 від 02.01.2013 р., за умовами якого ФОП передав, а відповідач прийняв у строкове транспортний засіб автомобіль марки МАЗ, модель 5551, тип - вантажний самоскид, колір - сірий, рік випуску - 1996, реєстраційний номер: НОМЕР_1, номер шасі: НОМЕР_9 та зобов'язався сплачувати ФОП орендну плату;

- договір оренди транспортного засобу №3 від 02.01.2013 р, за умовами якого ФОП передав, а відповідач прийняв у строкове транспортний засіб автомобіль марки КАМАЗ, модель 5410, тип - вантажний самоскид, колір - червоний, рік випуску - 1986, реєстраційний номер: НОМЕР_2, номер шасі: НОМЕР_12 та зобов'язався сплачувати ФОП орендну плату;

- договір оренди транспортного засобу №11 від 27.02.2013 р., за умовами якого ФОП передав, а відповідач прийняв у строкове транспортний засіб автомобіль марки ТАТРА, модель 815, тип - вантажний самоскид, колір - червоний, рік випуску - 1985, реєстраційний номер: НОМЕР_10, номер шасі: НОМЕР_13 та зобов'язався сплачувати ФОП орендну плату;

- договір оренди транспортного засобу за № 12, від 05.03.2013 р. за умовами якого ФОП передав, а відповідач прийняв у строкове транспортний засіб автомобіль марки ТАТРА, модель 815, тип вантажний самоскид, колір - Червоний, рік випуску - 1989, реєстраційний номер: НОМЕР_11, номер шасі: НОМЕР_14 та зобов'язався сплачувати ФОП орендну плату.

Як стверджує позивач він передав вищезазначені об'єкти оренди (автомобілі) за всіма договорами відповідачу, однак останній починаючи з травня 2013 р. не сплачував орендну плату за користування ними, внаслідок чого за останнім виникла заборгованість в сумі 44 800 грн. за 4-и автомобілі.

Посилаючись на приписи п. 1 ст. 782 ЦК України позивач, зазначив, що ним було направлено відповідачу 4-и претензії від 21.08.2014 р. про відмову від вищевказаних договорів, однак відповідач отримавши 05.09.2014 р. ці претензії відповіді на них не надав. (а.с. 2-3)

Приймаючи до уваги що дія договорів припинилась, а відповідач не повернув автомобілі позивач, з посиланням на ст. ст. 386, 387 і 782 ЦК України, просить витребувати вказані автомобілі у відповідача.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2014 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 916/4030/14. (а.с. 1)

12.11.2014 р. від відповідача до місцевого господарського суду надійшло клопотання, в якому він просив суд залучити до матеріалів справи витребувані судом документи, серед яких наявний і відзив на позов.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що вимоги викладені у позові не визнає та вважає їх не обґрунтованими. Так відповідач зазначив, що позивач під час укладання договорів виступав, як з боку орендаря так і з боку орендодавця за всіма чотирма договорами оренди транспортних засобів, а крім того згідно статуту товариства укладання цих договорів головою правління потребувало відповідного рішення Правління або погодження Наглядової ради товариства. Також, відповідач зазначив, що обґрунтування ціни позову звітом № 11/04-1 про оцінку колісного транспортного засобу від 11.04.2014 р. є безпідставним. (а.с. 94-95)

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. (повний текст якого підписано 22.12.2014 р. суддею Зайцевим Ю.О.) позов задоволено частково, зобов`язано відповідача повернути позивачу автомобіль марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_4, номер шасі: НОМЕР_13, червоного кольору, рік випуску - 1985, зареєстрований 26.02.2013 р. за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_15. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 620 грн. 25 коп. В решті позову відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що з наявних у матеріалах справи, наданих позивачем платіжних доручень № 1625 від 22.04.2013 р. та № 1563 від 20.03.2013 р., вбачається що відповідач перерахував позивачу 2330,00 грн. та 275,37 грн., відповідно, з призначенням даних платежів - оплата за оренду автомобіля згідно договору № 11 від 27.02.2013 р.

Проведення вказаних платежів за договором оренди транспортного засобу №11 від 27.02.2013 р. укладеного між позивачем та відповідачем є підтвердженням фактичного виконання договору оренди автомобіля, та перебування об'єкту оренди - автомобіля марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_4, номер шасі: НОМЕР_13, червоного кольору, 1985 р.. в користуванні орендаря, а відтак вимога про повернення цього автомобіля, з урахуванням того що договір оренди транспортного засобу №11 від 27.02.2013 р. припинив свою дію, є обґрунтованою.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд зазначив, що позивачем у порушення приписів ст. ст. 32, 33 ГПК України не надано суду доказів на підтвердження передачі позивачем відповідачу інших автомобілів на виконання договорів оренди транспортного засобу №1 від 02.01.2013 р., № 3 від 02.01.2013 р. та № 12, від 05.03.2013р. і наявності цих автомобілів у незаконному володінні відповідача, а саме: автомобіля марки - МАЗ, модель - 5551, реєстраційний номер НОМЕР_5, номер шасі: НОМЕР_9, сірого кольору, 1996 р. в.; автомобіля марки - КАМАЗ, модель - 5410, реєстраційний номер НОМЕР_6, номер шасі: НОМЕР_12, червоного кольору, 1986 р. в., автомобіля марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_7, номер шасі: НОМЕР_14, червоного кольору, 1989 р. випуску. (а.с.153-159)

Частково не погоджуючись з рішенням місцевого суду позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в який просить рішення господарського суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги скаржник зазначив, що рішення прийнято без урахування фактичних обставин. Так скаржник, посилаючись на умови п. 3.2 договорів оренди транспортних засобів №1 від 02.01.2013 р., №3 від 02.01.2013р. та № 12, від 05.03.2013р зазначив, що складання актів приймання-передачі автомобілів у користування умовами договорів не передбачено, а тому часом передачі автомобілів треба вважати момент підписання договорів. Приписами п. 7.2 договорів сторони встановили, що під час повернення автомобілів повинні бут складені акти повернення. Проте відповідач таких актів не надав.

Посилаючись на приписи п. 8.3 договорів скаржник зазначив, що відповідач позивачу не заявив ніяких вимог щодо сплати штрафних санкцій за не передачу йому автомобілів, що підтверджує передачу позивачем відповідачу автомобілів за вказаними договорами.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.02.2015 р. о 10:30 год., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання 17.02.2015 р. представників сторін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. розгляд справи було відкладено на 10.03.2015 р. об 11:00, про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксація судового засідання здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представники сторін в судове засідання повторно не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час дату та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, про причини свого нез'явлення суд не повідомили.

Враховуючи вказані обставини, а також закінчення встановленого ст. 102 ГПК України строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що унеможливлює її відкладення, колегія суддів прийняла рішення про розгляд справи за відсутністю представників сторін.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 р. для повного та всебічного розгляду справи викликано для дачі пояснень в судому засіданні 10.03.2015 р. спеціаліста - ОСОБА_4, яка проводила оцінку автомобілів.

Спеціаліст ОСОБА_4 оглянувши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи звіти про оцінку транспортних засобів від 11.04.2014 р. № № 11/04-1,11/04-2,11/04-3 і 11/04-4, пояснила суду апеляційної інстанції, що по-перше, вказані звіти складені нею, по-друге, у звіті №11/04-1 від 11.04.2014 р. в графі дата огляду « 10 апреля 2014 г.» зроблено помилку і в дійсності огляд здійснювався 11.04.2014 р., а по-третє, при складенні звітів вона дійсно оглядала 11.04.2014 р. зазначені в звітах транспортні засоби які їй надав для огляду власник цих засобів, однак конкретне місце огляду не пам'ятає у зв'язку з давністю огляду.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглядаючи відповідно до приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, заслухавши пояснення спеціаліста, обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається та це встановив місцевий господарський суд, що між позивачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (за договором - орендодавець) та відповідачем ПрАТ "Південатоменергокоплект" (за договором - орендар), в особі голови правління ОСОБА_3, було укладено чотири договору оренди транспортних засобів (а.с.45-54), а саме:

- договір оренди транспортного засобу №1 від 02.01.2013 р. (далі договір №1), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (строк користування: з моменту підписання договору до 02.02.2014р. включно) транспортний засіб автомобіль марки МАЗ, модель 5551, тип - вантажний самоскид, колір - сірий, рік випуску - 1996, реєстраційний номер: НОМЕР_1, номер шасі: НОМЕР_9, а орендар зобов'язався сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі 800,00грн, щомісячно;

- договір оренди транспортного засобу №3 від 02.01.2013 р. (далі договір №3), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (строк користування: з моменту підписання договору до 02.02.2014 р. включно) транспортний засіб автомобіль марки КАМАЗ, модель 5410, тип - вантажний самоскид, колір - червоний, рік випуску - 1986, реєстраційний номер: НОМЕР_2, номер шасі: НОМЕР_12, а орендар зобов'язався сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі 800,00грн, щомісячно;

- договір оренди транспортного засобу №11 від 27.02.2013 р. (далі договір №11) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (строк користування: з моменту підписання договору до 27.02.2014 р. включно) транспортний засіб автомобіль марки ТАТРА, модель 815, тип - вантажний самоскид, колір - червоний, рік випуску - 1985, реєстраційний номер: НОМЕР_10, номер шасі: НОМЕР_13, а орендар зобов'язався сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі 800,00 грн., щомісячно;

- договір оренди транспортного засобу за № 12, від 05.03.2013 р. (далі договір №12) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (строк користування з моменту підписання договору до 05.03.2014 р. включно) транспортний засіб автомобіль марки ТАТРА, модель 815, тип вантажний самоскид, колір - Червоний, рік випуску - 1989, реєстраційний номер: НОМЕР_11, номер шасі: НОМЕР_14, а орендар зобов'язався сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі 800,00 грн., щомісячно.

Умовами всіх вищевказаних договорів, серед іншого, передбачено, що:

- автомобіль, що орендується, передається орендареві з дати підписання договору, підписанням цього договору сторони підтверджують передання автомобіля в користування;

- орендар зобов'язується повернути автомобіль по закінчення строку дії договору не пізніше двох банківських днів після закінчення його дії що оформляється актом повернення;

- орендодавець зобов'язується надати орендарю необхідну документацію на автомобіль;

- орендна плата сплачується орендодавцю за строк фактичного користування автомобілем, а строк фактичного користування автомобілем визначається з дати підписання договору до дати підписання акту повернення автомобіля.

Слід зазначити, що незважаючи на те, що у пунктах 1.6. договорів сторони визначили різні строки користування автомобілів, пунктами 9.1 всіх чотирьох договорів передбачено до дія договорів закінчується 31.12.2013р.

Змістовний аналіз умов вищевказаних договорів надає можливість колегії суддів апеляційної інстанції зробити висновок, що ці договори, по-перше, за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) майна, а по-друге, їх форма та зміст відповідає (не суперечить) приписам законодавства, яке регулює відносини цього виду договорів.

Оцінюючи доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позов, стосовно того, що вказані договори фактично укладено як з боку орендодавця так і з боку орендаря однією і той же особою - ОСОБА_3 і що ці договору укладено у порушення положень статуту відповідача, а саме без відповідного рішення Правління та без погодження наглядової ради відповідача, колегія суддів встановила наступне.

Дійсно з преамбул і розділів «реквізити сторін» договорів вбачається що їх укладено (підписано) між ОСОБА_3 як фізичною особою підприємцем, з одного боку, і ПрАТ "Південатоменергокоплект", в особі голови правління ОСОБА_3

З викладеного, з урахуванням положень Статуту ПрАТ «Південатоменергокоплект» та приписів ч. 3 і 4 ст. 92 ЦК України та ч. 3 ст. 237 ЦК України вбачається, що ОСОБА_3 укладаючи ці договори з боку ПрАТ "Південатоменергокоплект" виступав як орган управління цієї юридичної особи, тобто її представник, а відтак в даній правовій ситуації на нього розповсюджуються заборона, щодо укладання угод встановлена ч. 3 ст. 238 цього кодексу, тобто він не мав право укладати (підписувати) ці договори з боку ПрАТ «Південатоменергокоплект», оскільки з іншого боку він також діяв як сторона договору.

Слід також зазначити, що Статутом відповідача - ПрАТ «Південатоменергокоплект» передбачено, що до повноважень Правління відповідача відноситься укладання договорів і, що голова правління має повноваження підписувати договори від імені товариства, рішення на укладання яких прийнято у повноваженим органом товариства, тобто в даному випадку Правлінням.

В матеріалах відсутні докази того, що голова правління відповідача ОСОБА_3 узгоджував з правлінням укладання цих договорів і, що правління приймало по цьому питанню позитивне рішення.

Відповідно до приписів ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Оскільки ОСОБА_3 укладаючи ці договори з одного боку як фізична особа підприємець знав, що він як голова правління відповідача має обмежені повноваження щодо укладання цих договорів, то відповідно ці обмеження мають юридичну силу.

Однак вказані порушення не тягнуть за собою автоматичну нікчемність цих договір, оскільки про це прямо не визначено в ст. ст. 92 і 238 ЦК України або в будь-яких інших законодавчих актах, та їх не визнано в судовому порядку недійсними, в т.ч. у зв'язку з порушенням при укладанні договорів приписів ч. 3 ст. 238 ЦК України та відсутністю у голови правління відповідача повноважень на укладання цих договорів без наявності рішення правління з цього питання, а тому згідно приписів ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) ці договори є правомірними.

Як зазначає позивач у своєму позові (письмових поясненнях до нього) він на виконання умов договорів в день їх укладання передав відповідачу автомобілі зазначені в цих договорах, тобто виконав свої зобов'язання, однак відповідач починаючи з травня місяця 2013 року припинив виплату орендної плати за вказаними договорами та станом на 01.08.2014 р. заборгованість за вказаними договорами складає 44 800 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 21.08.2014 р. позивачем на адресу відповідача було надіслано чотири претензії у яких він з посиланням на ст. 782 ЦК України (несплата орендної плати більше трьох місяців поспіль) відмовився від договорів №1, №3, №11 і №12 та просив повернути йому орендоване за вказаними договором майно(а.с.8-15).

Матеріали справи свідчать, що 25.09.2014р. на вказані претензії відповідачем була надані позивачу відповіді (а.с.61-72), у яких було зазначено, що відповідач відмовляє в задоволенні всіх чотирьох претензій в повному обсязі, оскільки позивач у порушення пунктів 5.1. договорів не передав орендареві необхідну документацію на автомобілі - свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, чим позбавив останнього використовувати предмети оренди, що враховуючи вказані обставини свідчить що договори оренди фактично не відбулись. У цих відповідях відповідач пропонував позивачу в добровільному порядку передати йому свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та переоформити їх на відповідача , оскільки фактично ці транспортні засоби були куплені за кошти акціонерів Товариства, але за усною домовленістю були зареєстровані на ім'я позивача.

Зі змісту позовної заяви позивача вбачається, що він просить суд витребувати з володіння відповідача належне йому на праві власності майно, а саме: автомобіль марки - МАЗ, модель - 5551, реєстраційний номер НОМЕР_16, сірого кольору, рік випуску 1996; автомобіль КАМАЗ модель 54-10, реєстраційний номер НОМЕР_6, червоного кольору, 1986 р. випуску; самоскид ТАТРА, реєстраційний номер НОМЕР_7, червоного кольору 1989 року випуску; самоскид ТАТРА, реєстраційний номер НОМЕР_4, 1985 року випуску червоного кольору, пославшись при цьому в якості правої підстави на ст. ст. 386 і ст. 387 ЦК України (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Слід зазначити, право власності у позивача на вказане майно підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, а саме: копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 на автомобіль марки - МАЗ, модель - 5551, реєстраційний номер НОМЕР_5, номер шасі: НОМЕР_9, сірого кольору, рік випуску - 1996, зареєстрований 24.10.2009р. за ОСОБА_3; копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_18 на автомобіль марки - КАМАЗ, модель - 5410, реєстраційний номер НОМЕР_6, номер шасі: НОМЕР_12, червоного кольору, рік випуску - 1986, зареєстрований 08.10.2010р. за ОСОБА_3; копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_19 на автомобіль марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_7, номер шасі: НОМЕР_14, червоного кольору, рік випуску - 1989, зареєстрований 05.03.2013р. за ОСОБА_3; копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_15 на автомобіль марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_4, номер шасі: НОМЕР_13, червоного кольору, рік випуску - 1985, зареєстрований 26.02.2013р. за ОСОБА_3, та довідкою ВРЕР УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 05.12.2014р. №у/о6510.

Задовольняючи позов в частині зобов'язання відповідача повернути автомобіль марки - TATRA, модель - 815, реєстраційний номер НОМЕР_4, номер шасі: НОМЕР_13, червоного кольору, 1985 р. який був предметом договору №11 , місцевий суд послався на те, що договір № 11 припинив свою дію в порядку ст. 782 ЦК України, а наявні у справі платіжні доручення № 1625 від 22.04.2013 р. на суму 2 330,00 грн. та № 1563 від 20.03.2013 р. на суму 275,37 грн., згідно яких відповідач перерахував позивачу орендну оплату за договором № 11, підтверджують факт знаходження в користуванні відповідача автомобіля, що є предметом договору № 11, а відсутність акту повернення підтверджує, що цей автомобіль не повернуто відповідачем позивачу.

При цьому суд дійшов висновку що цей позов за своєю правовою природою є віндикаційним, а тому частково задовольняючи його в якості правої підстави послався (як і позивач у позові) на ст. ст. 386 і ст. 387 ЦК України (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Відмовляючи в задоволенні вимог про повернення автомобілів за договорами № № 1, 3 і 12 суд зазначив, що позивачем у порушення приписів ст. ст. 32, 33 ГПК України не надано суду доказів на підтвердження передачі позивачем відповідачу інших автомобілів на виконання цих договорів і наявності цих автомобілів у незаконному володінні відповідача.

Оцінюючи висновки місцевого суду як в частині задоволення частини позовних вимог та і в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, як зазначає позивач, умовами договорів передбачено, що підписанням цього договору сторони підтверджують передання автомобілів в користування.

Однак як вбачається з позиції відповідача він не визнає що позивач передав йому автомобілі по всім чотирьом договорам та технічну документацію на них, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні і достатні докази які б підтверджували, що позивач реально передав спірні автомобілі відповідачу на підставі вказаних ним у позові договорів.

Враховуючи відсутність належних доказів реальної передачі автомобілів позивачем відповідачу за цими договорами (крім вищезазначених положень договорів), а також факт підписання договорів від обох сторін однією і той же особою (хоча і в різному статусі) колегія суддів вважає, що сам по собі факт підписання цих договорів не можна вважати достатнім доказом передачі позивачем відповідачу зазначених у цих договорах автомобілів.

Водночас з наявних у матеріалах справи звітах про оцінку транспортних засобів №№ 11/04-1,11/04-2, 11/04-3 і 11/04-4 від 11.04.2014 р., складених спеціалістом суб'єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_2, вбачається що вона на замовлення власника транспортних засобів, тобто позивача, здійснювала 11.04.2014 р. оцінку вартості автомобілів, повернення яких є предметом цього спору.

Слід зазначити, що зі змісту вказаних звітів вбачається, що дійсно зазначені в них автомобілі досліджувались реально, оскільки у звітах зазначено зокрема, їх пробіг зовнішній вигляд тощо.

В усних поясненнях суду апеляційної інстанції наданих у відповідності до приписів ст. 30 ГПК України вказаний спеціаліст пояснила, що при здійсненні вищевказаної оцінки вона оглядала 11.04.2014р. в натурі зазначені в звітах автомобілі та технічну документацію на них і саме на підставі цих оглядів зробила їх оцінку.

Викладене надає можливість колегії суддів зробити висновок, що спірні автомобілі на час здійснення оцінки 11.04.2014р. знаходились у володінні позивача, тоді як в позові він зазначив що передав їх відповідачу в день укладання договорів (в січні-березні 2013 року.

З наявної у справі заяви позивача до Біляївського РВ УМВС у Одеській області вбачається, що відповідач скаржився що відповідач не допускає його на свою територію для огляду автомобілів.

Проте ця заява лише свідчить, що позивач не міг пройти на територію відповідача однак не свідчить, що автомобілі були на ній.

Надані позивачем та наявні у матеріалах справи платіжні доручення не можуть прийматись до уваги та бути доказами реальної передачі позивачем відповідачу в користування автомобілів за вищевказаними договорами, з огляду на таке.

Так платіжне доручення № 1533 від 21.02.2013 р. на суму 10 900 грн. виходячи з графи «призначення платежу» стосується орендної плати за а/м згідно договорів № 3,2.1 від 03.01.2012 р., тобто не тих договорів на підставі яких, як зазначає позивач, він передав відповідачу в користування (оренду) і у зв'язку з припиненням дії яких він просить повернути автомобілі.

Платіжні доручення № 1563 від 20.03.2013 р. на суму 275,37 грн. і № 1625 від 22.04.2013 р. на суму 2330 грн. з призначенням платежу «оплата за оренду а/м згідно договору № 11 від 27.02.2013 р. лише свідчить про здійснення такої оплати, однак не підтверджує факту передачі автомобіля позивачем відповідачу за вказаним договором.

Слід також звернути увагу на те, що того згідно умов договору №11 відповідач повинен був сплачувати позивачу по 800,00 грн. за квартал користування автомобілем, тобто за період з 27.02.2013 р. по 27.05.2013 р. (квартал - чотири місяця) повинен був сплатити 800,00 грн. а сума платежу за два місяця (березень і квітень) складає 2605,37 грн., тобто розмір платежу не відповідає і значно перевищує розмір платежу встановлений цим договорам.

Крім того на час здійснення вищевказаних платежів позивач був керівником відповідача і відповідно мав можливість розпоряджуватись коштами відповідача, в т.ч. перераховувати їх собі без будь-якого підтвердження передачі автомобілів в оренду.

Доказів того, що він передав ці автомобілі відповідачу після здійснення їх оцінки (11.04.2014 р.), або того що відповідач заволодів ними після здійснення оцінки, позивач, у порушення приписів ст. 33 ГПК України , суду апеляційної інстанції не надав.

З огляду на викладене колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що спірні автомобілі не знаходились у володінні відповідача на підставі зазначених позивачем у позові договорів і що позивач не довів, що відповідач на час звернення позивача до суду з цим позовом та розгляду по суті спору володіє і користується цими автомобілями на підставі цих договорів .

За таких обставин позовні вимоги позивача про витребування цих автомобілів з незаконного володіння відповідача у зв'язку з припиненням дії вказаних ним договорів є необґрунтованими, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що зазначена позивачем у позові та судом першої інстанції у рішенні правова норма, а саме стаття 387 ЦК України, не може застосовуватись до спірних відносин і бути юридичною (правовою) підставою для задоволення позову, так як цей позов не можна вважати віндикаційним, як це зазначив суд першої інстанції в рішенні, оскільки це майно якщо б воно знаходилось у відповідача на підставі зазначених позивачем договорів було б у відповідача на законних підставах, тобто не було б в чужому незаконному володінні, а вказана правова норма застосовується лише саме в таких випадках.

З огляду на викладене, рішення місцевого суду в частині задоволення частини позовних вимог та стягнення судового збору в розмірі 620 грн. 25 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсягу.

Приймаючи до уваги, що позов і апеляційна скарга судом апеляційної інстанції залишаються без задоволення, то відповідно до приписів ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позову і скарги покладаються на позивача/скаржника.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 33,34,49, 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду -

ПОСТАНОВИЛА:

1). Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2). Рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. по справі № 916/4030/14 в частині задоволення частини позовних вимог та стягнення судового збору в розмірі 620грн. 25коп. - скасувати, та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«У позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Південатоменергокомплект" про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити в повному обсягу.»

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено і підписано 10.03.2015 р.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

В.В. Лашин