ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р.Справа № 922/4906/13

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Сальнікова Г.І.

судді: Лаврова Л.С. , Светлічний Ю.В.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_2, м. Харків
до ДПІ у Київському районі, м. Харків
про стягнення 12942,58 грн
за участю представників сторін:

позивача - ФОП ОСОБА_2 - особисто,

відповідача - Мотузенко С.П. - дов. № 275/10/20-1-10-13 від 15.01.15р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про відшкодування шкоди в розмірі 12942,58 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2013р. відмовлено в прийнятті позовної заяви ФОП ОСОБА_2 на підставі частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України.

У грудні 2013р. позивач звернувся до господарського суду Харківської області із заявою про роз'яснення ухвали господарського суду від 28.11.2013р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.12.2013р. відмовлено в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали господарського суду Харківської області від 28.11.2013р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.01.2014р. апеляційну скаргу повернуто заявникові без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 97 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Вищого господарського суду України від №922/4906/13-г ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 13.01.2014р. у справі №922/4906/13-г скасовано, справу №922/4906/13-г передано на розгляд Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30 липня 2014 р. апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2013 року задоволено, ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2013 року по справі №922/4906/13-г скасовано, справу №922/4906/13-г передано на розгляд господарського суду Харківської області у іншому складі суду.

Крім того, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30 липня 2014 р. апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Харківської області від 23.12.2013 року залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Харківської області від 23.12.2013 року по справі №922/4906/13-г залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 грудня 2014 р. призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 15 січня 2015 р. о 12:20 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 січня 2015 р. призначено для розгляду справи №922/4906/13 колегію суддів.

Розпорядженням в.о. голови суду призначено для розгляду справи №922/4906/13 колегію суддів у складі: головуючий суддя Сальнікова Г.І., судді Лаврова Л.С., Шарко Л.В.

В судовому засіданні 15 січня 2015 р. було оголошено перерву до 20 січня 2015 р. о 12:15 год.

Розпорядженням голови господарського суду №91 від 20 січня 2015 р. у зв'язку з відпусткою судді Шарко Л.В. змінено склад колегії для розгляду даної справи у складі колегії суддів: головуючий суддя Сальнікова Г.І., судді Лаврова Л.С., Светлічний Ю.В.

20.01.2015 р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував та зазначив, що хронологія фактів, викладених в розділі 1 "Позовної заяви" ОСОБА_2, свідчить про реалізацію їм свого права, передбаченого ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" на адміністративне та судове оскарження податкових повідомлень-рішень /0 від 02.09.2009 р. , № /1 від 04.11.2009 p., № /2 від 25.11.2009 р. і ніяким чином не можуть слугувати підтвердженням завданням шкоди йому діями ДПІ. Крім того, відповідач вважає, що надані позивачем документи не є належними та допустимими доказами завдання йому шкоди (збитків) з боку відповідача, оскільки вказані документи є підтвердженням дій ОСОБА_2, направлених на реалізацію його права на адміністративне та судове оскарження, мають характер власних припущень і міркувань позивача та містять математичний розрахунок нібито понесених збитків. Відповідач також зазначив, що заподіяна шкода може бути відшкодована за наявності таких складових елементів цивільного правопорушення: як шкода, неправомірність дій та вина особи, яка заподіяла шкоду. В той же час, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного зв'язку між шкодою і нібито протиправною поведінкою відповідача ФОП ОСОБА_2 до матеріалів справи не надано.

В судовому засіданні 20 січня 2015 р. було оголошено перерву до 22 січня 2015 р. о 11:00 год.

В судовому засіданні 22 січня 2015 р. було оголошено перерву до 17 лютого 2015 р. о 11:00 год.

12 лютого 2015 р. за вх. №5719 від позивача до канцелярії суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8930,65 грн., в тому числі витрати пов'язані з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрати пов'язані з використанням мобільного зв'язку та інтернет для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій, пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрати на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрати на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрати на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн. та справедлива компенсація за час, витрачений для оскарження незаконних дій/рішень відповідача та за час витрачений на відновлення своїх порушених прав в сумі 4141,20 грн., та моральну шкоду в сумі 8930,65 грн.

Суд, дослідивши заяву про збільшення позовних вимог позивача (вх. №5719 від 12 лютого 2015 р.), ухвалою від 17 лютого 2015 р. прийняв її та продовжив розгляд справи з урахуванням цієї заяви.

Позивач в судовому засіданні 25 лютого 2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 25 лютого 2015 р. підтримав свій відзив, проти задоволення позову заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2 від 15 березня 2006 року, на податковий облік взятий у ДПІ Київського району 15.03.2006 р. за № 887.

21.08.2013 року Державною податковою інспекцією у Київському районі міста Харкова (далі - ДПІ) було складено акт №5018/17-218/НОМЕР_1 перевірки підприємницької діяльності позивача за період з 01.04.2006 року по 31.03.2009 року. Зазначений акт став підставою винесення начальником ДПІ у Київському районі м. Харкова податкових повідомлень-рішень № /0 від 02.09.2009 року (а.с. 14, 1-й том), № /1 від 04.11.2009 року (а.с. 17, 1-й том) за порушення п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", у зв'язку з чим визначено суму податкового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" в сумі 141642,00 грн., з яких 94428,00 грн. - сума донарахованого позивачу податку та 47214,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

27.08.2009 року не погодившись з висновками акту перевірки позивач надав до ДПІ свої письмові заперечення (а.с. 15, 1-й том).

10.09.2009 року позивачем було отримано особисто у приміщенні ДПІ лист №504/10/17-214 від 01.09.2009 року про надання відповіді на його заперечення від 27.08.2009 року. Зазначеним листом ДПІ повідомила позивача про те, що його заперечення на акт перевірки - залишені без задоволення.

Не погодившись з донарахуванням відповідачем 141642,00 гривень податку на додану вартість, 25.11.2009 року позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 02.09.2009 року, податкового повідомлення-рішення №/1 від 04.11.2009 року та податкового повідомлення-рішення №/2 від 25.11.2009 року (справа за №2а-43702/09/2070).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2010р. по справі №2-а-43702/09/2070 вимоги позивача були задоволені частково. Визнані незаконними та скасовані податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова № /0 від 02.09.2009 p., №/1 від 04.11.2009 р, № /2 від 25.11.2009 р. в частині визначення податкового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" на суму 138049,64 грн., з яких - основний платіж - 92033,09 грн., штрафні (фінансові) санкції - 46016,55 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Сторони, не погодившись з прийнятим рішенням, звернулись до Харківського апеляційного адміністративного суду з відповідними апеляційними скаргами.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2010 року апеляційні скарги сторін залишено без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2010р. по справі №2-а-43702/09/2070 без змін.

Сторони, не погодившись з прийнятим Харківським апеляційним адміністративним судом рішенням, звернулись до Вищого адміністративного суду України, з відповідними касаційними скаргами.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2010р. по справі №2-а-43702/09/2070, постанову Харківського окружного адміністративного суду 18.06.2010 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду 30.11.2010 змінено, викладено резолютивну частину постанови Харківські окружного адміністративного суду від 18.06.2010 в такій редакції: "Позов задовольнити повністю. Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова № /0 від 02.09.2009 p., №/1 від 04.11.2009 р, № /2 від 25.11.2009 р. про визначення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 141642,00 грн., в т.ч. 94428,00 грн. основного платежу та 47214,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Позивач зазначає, що у зв'язку з захистом та відновленням своїх порушених прав під час розгляду зазначеної адміністративної справи, йому (позивачу) були завдані матеріальні збитки та моральна шкода. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області.

Як вже було зазначено, позивач просить (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.02.15 р., яка була прийнята судом) стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8930,65 грн., в тому числі витрати пов'язані з прибуттям до судових засідань, до відповідача та до інших установ в сумі 2687,49 грн., витрати пов'язані з використанням мобільного зв'язку та інтернет для підготовки документів, вивчення законодавства та інших дій пов'язаних з захистом від порушень відповідача в сумі 1362,36 грн., витрати на роздрукування документів в сумі 535,32 грн., витрати на оплату послуг Укрпошти за пересилання документів в сумі 43,50 грн., витрати на оплату державного мита та судового збору 160,78 грн. та справедливу компенсацію за час, витрачений для оскарження незаконних дій/рішень відповідача та за час витрачений на відновлення своїх порушених прав в сумі 4141,20 грн., та моральну шкоду в сумі 8930,65 грн. ( а всього 17 861,30 грн.)

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна;

- у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Крім того, згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

В абз. 3 п. 2 роз'яснень Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" також зазначено, що як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Суд також зазначає, що особливістю відшкодування шкоди, зазначеної в ст. 1173 ЦК України, є те, що перелічені у вказаній статті суб'єкти несуть відповідальність за шкоду, що завдана неправомірними діями зазначених органів та їх посадових і службових осіб. Неправомірними визнаються дії службової особи, що порушують порядок та умови і здійснення нею державно-владних функцій або виходять за межі наданих їй повноважень. Незаконними рішеннями в розумінні цієї норми цивільного законодавства є рішення, які прямо заборонені в законі, та ті, що вчинені без відповідних повноважень, з їх перевищенням чи зловживання ними.

Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного суду України, яка викладена в його листі від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", в якому зазначено, зокрема, що відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК, така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб). У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень.

Суд зазначає, що відповідач, при проведені перевірки ФОП ОСОБА_2 акт № 5018/17-218/НОМЕР_1 від 21.08.2009 року та при винесені податкових повідомлень-рішень № /0 від 02.09.2009 р., № /1 від 04.11.2009 p., № /2 від 25.11.2009 р., діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України "Про державну податкову службу в Україні" та Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (чинними на момент виникнення відносин).

Отже, проведення перевірки, складання акту перевірки, винесення відповідних податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки є реалізація функцій, прав та обов'язків органів державної податкової служби, які чітко врегульовані зазначеними законами та були здійснені відповідачем за відсутності перевищення чи зловживання наданих йому повноважень. Крім того, вказаними законами передбачений порядок оскарження відповідних дій податкових органів, яким позивач і скористався, подавши відповідні скарги, заяви та позов. В той же час, позивачем не надано доказів того, що відповідні дії ДПІ у Київському районі м. Харкова визнані судом протиправними у встановленому законом порядку.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про відсутність з боку відповідача протиправної поведінки при здійсненні ним своїх повноважень у спірних правовідносинах та, як наслідок, відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної та матеріальної шкоди.

Крім того, в п. 5 Постанови пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачем жодного доказу в підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань та їх розміру в грошовій формі до суду не надано, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Суд також зазначає, що відповідно до ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов'язаних з розглядом адміністративної справи, належать, зокрема, витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Отже всі витрати, які позивач здійснив під час розгляду адміністративної справи №2-а-43702/09/2070 не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а входять до складу судових витрат, стягнення яких позивач мав право заявити під час слухання зазначеної адміністративної справи.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.03.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Г.І. Сальнікова Л.С. Лаврова Ю.В. Светлічний