ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Справа № 909/1066/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Полякова Б.М.,
суддів:Коваленка В.М., Короткевича О.Є.(доповідач у справі)
розглянувши матеріали касаційної скарги Арбітражного керуючого Ловаса В.О.
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2014 року
у справі№ 909/1066/13
за заявою боржникаПриватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет"
пробанкрутство,

Представники сторін в судове засідання не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд Івано-Франківської області (суддя Кобрин О.М.) ухвалою від 15 жовтня 2014 року у справі № 909/1066/13 визнав грошові вимоги ОСОБА_6 в сумі 54 597,16 грн., з яких 53 379,16 грн. визначив, що підлягають погашенню у шосту чергу, а 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору - у першу чергу.

Постановою від 19 грудня 2014 року Львівський апеляційний господарський суд (судді: Гриців В.М. - головуючий, Давид Л.Л., Данко Л.С.) апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2014 року у справі № 909/1066/13 скасовано в частині визначення черговості погашення 53 379,16 грн. - у шосту чергу і в цій частині прийнято нове рішення, яким визначено, що грошові вимоги ОСОБА_6 у сумі 53 379,16 грн. підлягають задоволенню у першу чергу згідно з п. 1ч. 1 ст. 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою апеляційного суду, скаржник арбітражний керуючий Ловас В.О. звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, якою просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2014 року у справі № 909/1066/13, а ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Скасовуючи ухвалу місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість висновку місцевого суду та включення грошових вимог ОСОБА_6 у сумі 53 379,16 грн. до шостої черги їх погашення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком апеляційного господарського суду, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4-1 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За визначенням ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

За змістом ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати мають право протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Копії відповідних заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майна.

Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. Відповідне правило не поширюється на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати.

Заяви кредиторів за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, щодо яких є заперечення боржника, розглядаються згідно з цим Законом.

Вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів. Розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру відомості про вимоги щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також про вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, згідно із заявами таких кредиторів та/або даними обліку боржника. Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Черговість задоволення вимог кредиторів установлена частиною першою статті 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Зокрема у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі; витрати на оплату судового збору.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, провадження у справі № 909/1066/13 про банкрутство Приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет" порушене Господарським судом Івано-Франківської області 02 жовтня 2013 року. Постановою від 16 січня 2014 року місцевий суд визнав Приватний вищий навчальний заклад "Західноукраїнський економіко-правничий університет" банкрутом, увів ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначив арбітражного керуючого Ловаса Василя Олексійовича. Оголошення про визнання банкрутом Приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет" опубліковано 25 січня 2014 року в газеті "Голос України".

Звернувшись до Господарського суду Івано-Франківської області із заявою у справі № 909/1066/13 про банкрутство, ОСОБА_6 просила суд визнати її кредитором Приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет" першої черги у сумі 52 770,16 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі та 609,00 грн. судового збору по справі № 909/294/14, а також у першу чергу погасити 1 218,00 грн. сплаченого судового збору за подання заяви з кредиторськими вимогами.

В обґрунтування кредиторських вимог ОСОБА_6 надано рішення від 29 липня 2014 року у справі № 909/294/14 про часткове задоволення позову, за яким суд вирішив стягнути з Приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет" на користь ОСОБА_6 52 770,16 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи заяву ОСОБА_6 в частині віднесення означених кредиторських вимог до першої черги реєстру, апеляційний господарський суд, виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати та, як наслідок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, індекс інфляції, нарахований на невиплачену суму заробітної плати відноситься до фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу ст. 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Згідно зі п. 2.2, 2.2.7, 2.2.8 наказу Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 "Про затвердження інструкції зі статистики заробітної плати" фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати зокрема входять: суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Верховний Суд України, посилаючись на ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012р. у справі № 6-139цс12).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, індекс інфляції, нарахований на невиплачену суму заробітної плати відноситься до фонду додаткової заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції правомірно прийшов до висновку про включення грошових вимог ОСОБА_6 у розмірі 53 379,16 грн. до першої черги задоволення вимог кредиторів Приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет".

Крім того, враховуючи приписи частини другої пункту четвертого статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" про те, що на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати не поширюються наслідки пропущення строку звернення із кредиторськими вимогами та пункту першого статті 45 названого Закону про задоволення у першу чергу вимог щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про включення грошових вимог ОСОБА_6 у сумі 52 770,16 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку та 609,00 грн. судового збору у першу чергу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність постанови Львівського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2014 року нормам чинного законодавства, в зв'язку з чим, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу арбітражного керуючого Ловаса В.О. залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2014 року у справі № 909/1066/13 залишити без змін.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич