КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2015 р. Справа№ 911/5042/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Іоннікової І.А.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Тихенко Л.М.;

від відповідача: Олійников С.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Агровей"

на рішення Господарського суду Київської області

від 13.01.2015р.

у справі №911/5042/14 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Піраміда-

Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Агровей"

про стягнення 683 561,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Піраміда - Агро" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" (далі - відповідач) заборгованості за договором товарного кредиту №18 від 15.04.2014р. у розмірі 683 561,89 грн. (з них: 616 550,78 грн. - основний борг, 11 946,52 грн. - пеня, 4 747,39 грн. - проценти, 50 317,20 грн. - штраф), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- між позивачем, відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрон" було укладено кілька взаємопов'язаних договорів, спрямованих на вирощування врожаю зернових культур (договір купівлі-продажу №17 від 09.04.2014р. та договір відповідального зберігання №2 від 09.04.2014р.). При цьому позивач і відповідач виступали, як одна сторона у спільній діяльності. За домовленістю між сторонами мали відбуватись взаємозаліки вимог позивача, відповідача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрон";

- застосування позивачем міжбанківського курсу валют при розрахунку заборгованості є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам закону (ст. 533 Цивільного кодексу України) та містить арифметичні помилки;

- п.3.3 договору (щодо перерахування позивачем в односторонньому порядку вартості продукції у випадку зміни курсу до гривні) суперечить ч.2 ст. 694 Цивільного кодексу України, згідно з якою зміна ціни на товар, проданий у кредит, не є підставою для проведення перерахунків;

- п.3.3 договору товарного кредиту №18 від 15.04.2014р. оспорюється відповідачем у справі №925/2387/14;

- встановлені у п.7.2.2, п 7.4 договору проценти за своєю правовою природою є неустойкою, яка вже передбачена п.7.2.1 договору, а подвійне стягнення неустойки суперечить ст. 61 Конституції України.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/5042/14 від 13.01.2015р. позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 525 919,07 грн. основного боргу, 11 946,52 грн. пені, 50 317,20 грн. штрафу, 4 747,39 грн. процентів, а також 11 858,60 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором. В частині стягнення 90 631,71 грн. основної заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/5042/14 від 13.01.2015р. та прийняти нове рішення, яким зменшити суму штрафу до 15 095,00 грн. (3% замість 10%) та пропорційно зменшити розмір пені та інфляційних нарахувань.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи №925/2387/14, предметом розгляду в якій є вимоги про визнання частково недійсним договору товарного кредиту №18 від 15.04.2014р.;

- в матеріалах справи відсутній договір товарного кредиту №18 від 15.04.2014р., на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість, і суд вказаний договір не досліджував;

- судом не було надано належної оцінки співрозмірності заявленим до стягнення санкціям та основного платежу, а також не з'ясовано підстави неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань;

- позивач збільшив вартість товару пропорційно зростанню курсу валют, що негативно відобразилося на діяльності відповідача;

- поза увагою суду залишився важкий фінансовий стан відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.02.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Іоннікової І.А., Мартюк А.І.

В судовому засіданні 23.02.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, частково скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/5042/14 від 13.01.2015р. та прийняти нове рішення, яким зменшити суму штрафу до 15 095,00 грн. (3% замість 10%) та пропорційно зменшити розмір пені та інфляційних нарахувань.

В судовому засіданні 23.02.2015р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 23.02.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.04.2014р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір товарного кредиту №18 (далі - Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 2.2) продавець зобов'язується передати покупцю у власність товар, відповідно до специфікацій, що є невід'ємною частиною Договору (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар, виходячи із умов даного Договору. Асортимент, ціна, вартість та кількість товару визначаються специфікаціями, які складаються на кожну окрему поставку та є невід'ємними частинами даного Договору. Сумою Договору є сума усіх поставок (том справи - 1, аркуші справи - 16-17).

Умови та строки оплати погоджені сторонами в розділі 3 Договору, згідно з пп.3.1, 3.3 якого покупець сплачує продавцю кошти за цим Договором у розмірі та у строки, передбачені специфікацією на кожну окрему поставку. Сторони при підписанні даного Договору домовилися, що у випадку зміни курсу до гривні, згідно з п.3.2 даного Договору перерахунок вартості поставленої продукції здійснюється продавцем в односторонньому порядку і є обов'язковим для виконання покупцем.

Строк поставки товару визначається окремими специфікаціями, що є невід'ємними частинами даного Договору (п.5.1 Договору).

Відповідно до п.6.4 Договору перехід права власності на товар здійснюється в момент його передачі та підписання відповідних документів (видаткових накладних тощо) уповноваженими на те особами з одночасним прийманням по кількості і якості (зокрема, з перевіркою маркування і цілісності тари, пломб (при їх наявності), наявності ознак пошкодження або псування товару).

Відповідальність сторін визначена в розділі 7 Договору, згідно з п.п.7.2.1, 7.4 якого за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення). За грубе порушення умов договору або невиконання його умов як-то: порушення строків виконання зобов'язання тощо, покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 10% від вартості товарів, по яких допущено прострочення виконання.

В п.п.10.2, 10.3 Договору передбачено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії вказаного договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.10.2 цього Договору, та закінчується 31.12.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, але відповідач здійснив лише часткову оплату його вартості, що призвело до виникнення заборгованості, яка за розрахунками позивача становить 503 172,06 грн. При цьому, з урахуванням зміни курсу долара США по відношенню до гривні, позивач донарахував до заборгованості за поставлений товар 113 378,72 грн.

Враховуючи відмову відповідача в добровільному порядку оплатити заборгованість, окрім основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 11 946,52 грн. пені, 4 747,39 грн. 10% річних від простроченої суми та 50 317,20 грн. штрафу.

Місцевий господарський суд позовні вимоги задовольнив частково, визнавши їх нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими в частині стягнення з відповідача 525 919,07 грн. основного боргу, 11 946,52 грн. пені, 50 317,20 грн. штрафу та 4 747,39 грн. процентів. В частині стягнення з відповідача 90 631,71 грн. основного боргу було відмовлено.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позивач згідно зі специфікаціями №№1-6 (том справи - 1, аркуші справи - 18-20) поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 590 342,98 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та товарно-транспортними накладними (том справи - 1, аркуші справи - 21-22, 26-31).

Позивач виставив відповідачу до сплати рахунки-фактури (том справи - 1, аркуші справи - 35-36).

Однак відповідач лише частково розрахувався з позивачем, перерахувавши йому грошові кошти у загальному розмірі 87 170,92 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки по рахунку позивача (том справи - 1, аркуші справи - 22-24, 75-78).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що п.3.3 Договору (щодо перерахування позивачем в односторонньому порядку вартості продукції у випадку зміни курсу до гривні) суперечить ч.2 ст. 694 Цивільного кодексу України, згідно з якою зміна ціни на товар, проданий у кредит, не є підставою для проведення перерахунків.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов п.п.3.2, 3.3 Договору в тому випадку, коли долар США/Євро до гривні на день перерахування коштів є вище за курс долара США/Євро на день укладення договору, сторони для визначення суми належної до сплати використовують наведену в названому пункті договору формулу. Сторони при підписанні даного Договору домовились, що у випадку зміни курсу, згідно п.3.2 вказаного Договору, перерахунок вартості продукції здійснюється продавцем в односторонньому порядку і є обов'язковим для виконання покупцем.

Відповідно до ст. ст. 626-628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо порядку здійснення розрахунків (умов і строків оплати), а саме: можливість зміни ціни товару.

Враховуючи, що діюче законодавство дозволяє встановлювати за домовленістю сторін у договорі порядок зміни ціни і сторони погодили можливість зміни ціни товару в Договорі, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що зміна позивачем ціни товару є правомірною.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що збільшення позивачем вартості товару пропорційно зростанню курсу валют негативно відобразилося на діяльності відповідача, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки, як уже зазначалося вище, відповідні умови Договору були визначені сторонами на власний розсуд. Окрім того, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності негативних наслідків для його діяльності внаслідок збільшення позивачем вартості товару.

До того ж, відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Доказів дотримання погодженого в Договорі порядку і строків здійснення розрахунків за поставлений позивачем товар відповідач не надав.

За розрахунками позивача, відповідач не оплатив частину товару у загальній сумі 503 172,06 грн. При цьому, з урахуванням зміни курсу долара США по відношенню до гривні, відповідно до п.3.3 Договору позивач донарахував до вказаної заборгованості за поставлений товар 113 378,72 грн.

Однак при здійсненні донарахування до суми боргу поза увагою позивача залишилося те, що на момент настання строку оплати, визначеного специфікаціями до договору, курс гривні по деяким зобов'язанням збільшився по відношенню до іноземної валюти - долара США у порівняно з відповідним курсом на момент підписання договору, що за умовами Договору є підставою для здійснення перерахунку вартості переданого товару.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, за умовами укладеного між сторонами Договору коригування ціни відбувається згідно з курсом на день перерахування коштів. При цьому, днем перерахування коштів (строком оплати) є встановлені в специфікаціях кінцеві дати виконання певної частини зобов'язання, визначені цими специфікаціями. Ціна товару і розмір відповідного зобов'язання з оплати визначаються на момент настання строку виконання такого зобов'язання, а не на момент фактичного його виконання у разі порушення.

Позивачем здійснено розрахунок станом на 20.11.2014р., тобто на дату подання позову і визначено 19.11.2014р. датою перерахування коштів, узгодженою сторонами, на яку здійснюється перерахування за умовами Договору. Однак на день фактичної оплати курс долара по відношення до гривні може бути меншим навіть за відповідний курс на день укладення Договору.

При цьому колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у разі завдання позивачу збитків внаслідок оплати товару з порушенням встановленого в Договорі строку, зокрема, внаслідок зміни курсу долара США по відношенню до гривні, позивач має право вимагати їх відшкодування в установленому порядку, заявивши вимоги саме про стягнення збитків та довівши наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення (у т.ч. фактів понесення витрат або неотримання доходів), що тягне за собою відповідальність такого виду. Проте, вказані обставини не змінюють ціну товару, остаточне формування якої здійснюється у даному конкретному випадку безпосередньо на момент перерахування коштів, що є моментом настання строку виконання зобов'язання.

Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

За розрахунком колегії суддів, який співпадає з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 503 172,07 грн. вартості неоплаченого товару та 22 747,00 грн. донарахування вартості товару, що разом становить 525 919,07 грн. В частині стягнення 90 631,71 грн. донарахування вартості товару позов задоволенню не підлягає.

Колегією суддів враховано посилання відповідача у відзиві на позов та в апеляційній скарзі на те, що між позивачем, відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрон" було укладено кілька взаємопов'язаних договорів, спрямованих на вирощування врожаю зернових культур (договір купівлі-продажу №17 від 09.04.2014р. та договір відповідального зберігання №2 від 09.04.2014р.). При цьому позивач і відповідач виступали, як одна сторона у спільній діяльності. За домовленістю між сторонами мали відбуватись взаємозаліки вимог позивача, відповідача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрон".

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що між позивачем, відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрон" було досягнуто згоди відносно проведення взаємозаліків безпосередньо за договором товарного кредиту №18 від 15.04.2014р., стягнення боргу за яким є предметом розгляду у даній справі.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п.п.7.2.1, 7.4 Договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення). За грубе порушення умов договору або невиконання його умов як-то: порушення строків виконання зобов'язання тощо, покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 10% від вартості товарів, по яких допущено прострочення виконання.

Згідно зі ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В п.п.7.5, 7.6 Договору сторони погодили, що відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором. Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним Договором здійснюється без обмеження строку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.7.2.2 Договору за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує продавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми (у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України).

Тобто, сторони в Договорі погодили інший розмір процентів річних, ані ж передбачено в ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме 10% річних.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем за Договором, нарахування пені, 10% річних та штрафу є обґрунтованим.

За розрахунком позивача, з відповідача підлягає стягненню 11 946,52 грн. пені, 4 747,39 грн. процентів та 50 317,20 грн. штрафу.

За розрахунками колегії суддів, які збігаються з розрахунками місцевого господарського суду, з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції та 10% річних у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем. Однак відповідно до п.2 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторонни.

Оскільки жодних клопотань з цього приводу до суду не надходило, вимоги про стягнення з відповідача пені, 10% річних та штрафу розглядаються в межах заявленого позивачем розміру і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилання відповідача на те, що передбачені умовами п.п.7.2.2, 7.4 Договору проценти за своєю правовою природою є неустойкою, нарахування якої встановлено в п.7.2.1 Договору, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки правова природа вказаних нарахувань є різною.

Колегією суддів враховано посилання відповідача у відзиві на позов та в апеляційній скарзі на те, що судом не було надано належної оцінки співрозмірності заявленим до стягнення санкціям та основного платежу, а також не з'ясовано підстави неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань. Окрім того, відповідач зазначав про те, що поза увагою суду залишився важкий фінансовий стан відповідача.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

В порушення вищенаведених правових норм, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин (виняткового випадку), за наявності яких суд міг зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, як сторони, що порушила зобов'язання. Відповідачем не наведено поважності причин неналежного виконання ним своїх грошових зобов'язань та не надано доказів на підтвердження вжиття ним заходів до виконання зобов'язання. Колегією суддів враховано доводи відповідача про важкий майновий стан товариства, але належних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач не надав ані місцевому суду, ані суду апеляційної інстанції.

Посилання відповідача на те, що нараховані санкції є неспіврозмірними із сумою заборгованості є безпідставними, оскільки загальна сума нарахованої пені, процентів річних та штрафу по відношенню до суми основного боргу, присудженої до стягнення судом, становить менше 13%. Тобто, нараховані позивачем штрафні санкції і проценти річних не є надмірно завищеними.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи №925/2387/14, предметом розгляду в якій є вимоги про визнання частково недійсним договору товарного кредиту №18 від 15.04.2014р., не можуть бути прийняті до уваги. Порушення провадження у справі, предметом спору в якій є визнання недійсним договору, не перешкоджає з'ясуванню обставин у справі, в якій предметом спору є стягнення заборгованості, а тому в даному випадку правові підстави для застосування судом ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України були відсутні.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2015р. у справі №911/5042/14 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2015р. у справі №911/5042/14 - без змін.

2. Матеріали справи №911/5042/14 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Мартюк