ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

02 березня 2015 р. Справа № 902/1847/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України" 03038, м.Київ, вул.Федорова, 32

до: Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" 23310, Вінницька область, м.Гнівань, вул.Промислова, 15

про визнання недійсним договору поставки

За участю представників сторін:

позивача, Лемець В.В., довіреність № ЦУПП-9 від 19.01.15, представник;

відповідача, Прігоцька О.А., довіреність № 250/02 від 23.02.15, представник.

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Державного підприємства "Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України" до Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" про визнання недійсним договору поставки.

Ухвалою суду від 31.12.14 р. порушено провадження у даній справі та призначено справу до розгляду на 26.01.15 р.

Ухвалою суду від 26.01.15 р. розгляд справи відкладено до 02.03.15 р.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечила, просила суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного.

Як слідує із матеріалів справи, 04.11.14 р. між сторонами був укладений договір поставки №ЦУПП-04/0047/14, відповідно до положень якого ДП "УПП УЗ" (позивач) зобов''язався придбати у ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" (відповідач) труби залізобетонні безнапірні віброгідропресовані ТБ 100.50-2 в кількості 26 шт. на загальну суму 131710,80 грн.

За твердженням позивача, спірний договір щодо придбання залізобетонної продукції було укладено з порушенням чинного законодавства, а саме не враховано норми Закону України "Про здійснення державних закупівель", згідно якого державне підприємство може здійснювати державні закупівлі товарів, які перевищують 100 тис. грн. без ПДВ, переважно за процедурою відкритих торгів, а тому підлягає визнанню недійсним повністю на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові виходячи з наступного.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

При вирішенні справи суд керувався положеннями Закону України "Про здійснення державних закупівель" (далі - Закон) в редакції, що діяла на момент укладання спірного договору №ЦУПП-04/0047/14, тобто станом на 04.11.2014 р.

Відповідно до положень Закону, він встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Державна закупівля відповідно до ст.1 Закону це придбання замовником товарів, робіт і послуг за державні кошти у порядку, встановленому цим Законом.

Договір про закупівлю згідно з цією статтею Закону це договір, який укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Торги (тендер) в розумінні цього Закону -це здійснення конкурентного відбору учасників з метою визначення переможця торгів (тендера) згідно з процедурами (крім процедури закупівлі в одного постачальника), встановленими цим Законом.

Замовником у відповідності до цього Закону є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є одержувачем бюджетних коштів та уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, в межах такого фінансування; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать замовники, визначені в пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності".

За твердженням позивача, при укладанні договору від 04.11.14 р. сторонами не додержано загальні вимоги, додержання яких є небхідними для чинності правочину (ч.1 ст.203 ЦК України).

Суд, відхиляє доводи позивача, оскільки вказані ним підстави, не є обставиною в розумінні ст.ст.203,215 ЦК України для визнання договору недійсним, оскільки:

- в період укладення спірного договору (04.11.14 р.) діяв Закон України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014р. з наступними відповідними змінами (Закон), який встановлював правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти, з метою створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції, розвиток добросовісної конкуренції, забезпечення раціонального та ефективного використання державних коштів;

- визначення договору, який укладається в межах Закону про закупівлю наведено в абз.4 ч.1 ст.1 Закону, де договір про закупівлю, це договір, який укладається між замовником і учасником за результатами процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари;

- абз. 2 ч.1 ст.2 Закону про закупівлю містить застереження щодо сфери його застосування, а саме дія цього Закону застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт і послуг, за умови, що вартість предмета закупівлі (без урахування податку на додану вартість), товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень, а робіт - 1 мільйон гривень;

- замовниками в розумінні абз.9 ч.1 ст.1 Закону є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі;

- відповідно до даних статуту Державного підприємства "Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України" підприємство засноване на державній власності, є правонаступником прав та обов'язків Донецької, Одеської, Львівської, Придніпровської, Південної, Південно-Західної залізниць, віднесене до сфери управління Державної адміністрації залізничного транспорту України. Так, п.2.1. Статуту позивача визначено, що метою діяльності підприємства позивача є задоволення потреби залізниць та підприємств залізничного транспорту у видобуванні, виготовленні та постачанні щебеню, піску, гравію, шпал, брусів стрілочних переводів, опор контактної мережі, інших залізобетонних виробах та матеріально - технічних ресурсах здійснення господарської комерційної діяльності і отримання на цій підставі прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 ГКУ підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту (ч. 3 ст. 62 ГКУ).

Варто зазначити, що основними джерелами формування фінансових ресурсів підприємства є власні та залучені кошти. При цьому до власних коштів, зокрема, належить статутний фонд, який підприємство використовує для інвестування коштів в оборотні та основні фонди.

Отже, за допомогою статутного фонду підприємство формує власний капітал.

Згідно з п. 3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 р. за № 336/22868), власний капітал - це частина в активах підприємства, що залишається після вирахування його зобов'язань.

Слід зазначити, що статутний капітал державного комерційного підприємства - це сума коштів і вартість матеріальних ресурсів, що виділені державою на безоплатній основі в постійне розпорядження підприємства на правах повного господарського відання.

Сутність поняття "право господарське відання" розкрито у ч. 1 ст. 136 ГКУ: це речове право суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

З огляду на зазначене, якщо підприємство здійснює закупівлю за рахунок статутного капіталу і кошти не є державними в розумінні Закону, то Закон в даному випадку не застосовується.

Позивач підтвердив, що підприємство знаходиться в підпорядкуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та кошти на придбання залізобетонної продукції по спірному договору та на подальше забезпечення цією продукцією підприємств залізничного транспорту України, передбачено Тимчасовими контрольними завданнями матеріально - технічного забезпечення залізниць України на 2015 рік не за державні кошти, а за рахунок власних коштів одержаних від господарської діяльності Залізниці.

Отже, для укладення сторонами спірного договору, проведення процедури закупівлі в порядку встановленому Законом про здійснення державних закупівель, норми даного закону не застосовуються.

Крім того, проаналізувавши та оцінивши обставини справи, наявні у ній докази та чинне законодавство, суд дійшов висновку, що позивач не надав до справи доказів того, що він на час укладення спірного договору: мав затверджений річний план державних закупівель; мав у своєму розпорядженні (або йому були у встановленому порядку надані з державного чи місцевого бюджету або у інший спосіб, передбачений даним Законом) кошти на закупівлю залізобетонних труб, загальна вартість яких перевищує 100 тисяч грн.; призначив та провів тендерні торги; оголосив та провів конкурс з приводу закупівлі цих послуг; визначив його переможця та т.і.; позивач не надав доказів того, що на виконання умов спірного договору він сплатив хоча б частку вартості передбачених договором товарів, яка перевищує 100 тис. грн., що могло б свідчити про перевищення суми вартості цих послуг за договором тих обмежень, які встановлені вищеназваним Законом; він не довів, що мала місце закупівля товарів за процедурою, передбаченою вимогам цього Закону; з тексту долученого до справи спірного договору вбачається, що він не містить будь-якого посилання на Закон України № 1197-VII та вказівку на суму товарів, у тому числі -понад 100 тис. грн.

Усе вищевикладене надає суду підстави дійти висновку про те, що спірний договір укладено як звичайний господарський договір поставки.

Позивач, дізнавшись про перевищення вартості труб по спірному договору понад 100 тис. грн., - далі повинен був діяти у спосіб, визначений Законом України №1197-VII, - тобто вжити заходів до укладення відповідного договору про закупівлю товарів на суму понад 100 тис. грн.

Крім того, системний аналіз норм, викладених у Законі України "Про здійснення державних закупівель" (у редакції, чинній на час укладення договору), показав, що ним замовнику (позивачу по цій справі) не надано права оскаржувати власні ж дії щодо здійснення вищеназваних закупівель, у тому числі - вчинених з порушенням вимог цього Закону.

З урахуванням доводів, наведених вище у цьому рішенні, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору поставки №ЦУПП-04/0047/14, укладеного сторонами за цим спором 04.11.14 року, - як з мотивів його невідповідності вимогам ЦКУ та ГКУ, так і нормам Закону України "Про здійснення державних закупівель".

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82, 84 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Повне рішення складено 03 березня 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу 03038, м.Київ, вул.Федорова, 32; 3 - відповідачу 23310, Вінницька область, м.Гнівань, вул.Промислова, 15