РІШЕННЯ

"25" лютого 2015 р.Справа № 921/687/14-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес", с.Вірлів, Тернопільська область, Зборівський район, 47241

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про визнання недійсним договору.

за участю представника відповідача: ОСОБА_2, договір про надання юридичних послуг № б/н від 04.07.14 р.

Учаснику судового процесу роз'яснено належні йому процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 20,22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Технічна фіксація (звукозапис) не здійснювалась за відсутності передбачених чинним законодавством підстав.

Суть справи: ТОВ "Вірлів - Агробізнес" звернулось в господарський суд Тернопільської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, що підтримані під час розгляду справи його повноважним представником, вказує на те, що ним оспорюваний правочин не підписувався та печаткою товариства не скріплювався, а тому такий не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 22.08.2014р. та наданих в судових засіданнях усних поясненнях вважає припущення товариства не підтвердженим жодними доказами. При цьому зазначає, що підпис директора позивача, який міститься на нотаріально посвідченому договорі іпотеки за № 321, ідентичний проставленому на спірному документі.

В процесі вирішення спору розгляд справи відкладався, а провадження у справі зупинялось з підстав, що викладені у відповідних ухвалах.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши представлені докази в їх сукупності та дослідивши норми чинного законодавства, судом встановлено на наступне.

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 207 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу, у спосіб визначений даними нормами закону, одним з яких є визнання правочину недійсним.

За вказівками ст.ст. 202, 203, 205 ЦК України, правочином є дія особи, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків до яких застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 цього ж Кодексу).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Із матеріалів справи слідує, що 20.03.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами п.1.1 та 1.2. якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги до ТОВ "Вірлів Агро":

- в розмірі 58 657,60 грн., яке виникло згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2013р. та видаткових накладних №ЛНА-000002 від 19.03.2013р. і №ЛНА-000004 від 20.03.2013р.;

- в розмірі 351 225,47 грн. згідно договору поставки товару № ДГ-0000084 від 04.03.2013р. та видаткових накладних №НР-0000044 від 21.02.2013р.і № РН-0000042 від 11.03.2013р.

Водночас, новий кредитор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань, які виникли на підставі основного договору.

Як вбачається із оригіналу долученого до матеріалів справи спірного правочину, такий містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту, що встановлює повноваження зазначеної особи. Так, вказаний договір від імені ТОВ "Вірлів-Агробізнес" підписаний директором ОСОБА_3

За сталою судовою практикою, при вирішенні даного предмету спору по суті необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (п. 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 N 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними").

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З аналізу зазначеної норми права вбачається, що для письмового правочину недостатньо викласти його зміст у відповідному документі з дотриманням існуючих правил правопису та філології. Сформульований текст обов'язково має бути підписаний його стороною (сторонами). Під підписанням правочину необхідно розуміти скріплення тексту оригінальною позначкою, притаманною лише даній особі. Відповідно до ст. 5 Конвенції Організації Об'єднаних Націй "Про міжнародні переказні векселі і міжнародні прості векселі" від 9 грудня 1988 р. підпис означає власноручний підпис або його факсиміле або інше еквівалентне посвідчення автентичності інших засобів, а підроблений підпис означає підпис, зроблений шляхом неправомірного використання зазначених засобів.

Мотивуючи позовні вимоги, суб'єкт господарювання посилається на відсутність укладених правочинів між учасниками судового процесу. При цьому пояснює, що про існування спірної угоди він дізнався в процесі розгляду справи № 921/504/14-г/18, порушеної 22.05.2014р. у зв'язку із чим висловлює сумнів у достовірності вчиненого від імені посадової особи товариства підпису та відтиску печатки.

Доказом даного твердження, на думку ТОВ, є розбіжності в зразках підписів ОСОБА_3, які містяться на тексті спірного договору та в паспорті останнього. Слід зазначити, що це є єдина підстава, якою господарське товариство обґрунтовує заявлені у справі вимоги.

Натомість, приватний підприємець наведені доводи вважає надуманими, такими, що не відповідають дійсності та нічим іншим ніж припущеннями. При цьому стверджує, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що підтверджується підписами повноважних представників та відтисками їх печаток, а тому, в силу ст. 638 ЦК України, спірна угода є укладеною.

Зважаючи на розбіжність у доводах сторін, необхідність спеціальних знань для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування та неможливість замінити висновок експерта іншими засобами доказування, ухвалою суду від 22.08.2014р. у справі було призначено судову почеркознавчу та технічну експертизу.

За результатами проведеного знавцем дослідження, судом отримано висновок експерта № 982/14-22 від 10.02.2015р. про наявність суттєвих та визначальних збігів підпису, почерку ОСОБА_3 та печатки ТОВ "Вірлів-Агробізнес", у зразках які відібрані судом, зразкам виконаних на спірному правочині.

Наведене дало підставу фахівцю стверджувати про підписання договору про відступлення права вимоги від 20.03.2013р. вказаною посадовою особою із нанесенням печатки позивача.

Оцінивши висновок експерта, за правилами ст.ст. 42-43 ГПК України, суд констатує, що такий здійснений згідно вказівок Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998р., відповідає вимогам чинного законодавства та встановлює фактичні обставини справи, а відтак приймається судом як належний та допустимий доказ у розумінні Господарського процесуального кодексу.

Більше того, пунктами 15.2 та 20 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", наголошено на можливості учасників процесу оскаржувати встановленні експертом обставини в загальному порядку, а також клопотати про проведення повторної судової експертизи, у разі якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи

Втім, зважаючи на обізнаність позивача із результатами проведеного дослідження, жодних міркувань з даного приводу, на час винесення даного рішення, останнім не подано. Наведене дає підстави суду вважати про відсутність з боку товариства будь-яких заперечень щодо здійсненого експертом ТВ КНДІСЕ висновку.

Жодних інших обставин на підтвердження заявлених вимог ТОВ "Вірлів-Агробізнес" не наведено, а судом не здобуто.

У силу приписів ч.2 ст. 36 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд враховує встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та положення ст.ст. 32-33 ГПК України, за змістом яких доведення законності і обґрунтованості своїх вимог з метою захисту власних інтересів покладається на позивача.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що господарським товариством у встановленому порядку не доведено існування обставин з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним та настання певних юридичних наслідків для його контрагентів, що, в свою чергу обумовлює відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з ст. 44- 49 ГПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 2, 29, 32-36, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 27.02.2015р.

Суддя О.В. Руденко