ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р.Справа № 922/5853/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпою К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач", м. Київ
до Приватного акціонерного товариства "Наукове-технічне підприємство "Укрпроменерго", м. Харків
про стягнення 259269,82 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Кислий С.С., довіреність № 06/01-2015 від 06.01.2015 року;

відповідача - Шабала О.С., довіреність № 1 від 15.01.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Науково-технічне підприємство "Укрпроменерго" про стягнення 259269,82 грн., з яких: 200000,00 грн. передплати за договором № 03-07/13 від 03.07.2013 року, 13224,66 грн. 3% річних та 46045,16 грн. інфляційних втрат. Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

У судовому засіданні 17 лютого 2015 року представник позивача підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку позовним вимогам, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

03 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" (позивач, покупець) та Приватним акціонерним товариством "Науково-технічне підприємство "Укрпроменерго" (відповідач, постачальник) був укладений договір поставки № 03-07/13.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю на умовах цього договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію в асортименті, кількості, за цінами та в строки, які погоджуються в Специфікації (Специфікаціях), які оформлюються у вигляді додатків до цього Договору та є його невід'ємною частиною, іменовану надалі "продукція". Продукція може поставлятися частинами (партіями) в межах Специфікації.

Відповідно до п. 2.1. Договору, асортимент, кількість товару у Специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Загальна ціна договору визначається як сума Специфікації, підписаних цього договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору, умови оплати: покупець перераховує 100% вартості товару протягом двадцяти календарних днів з моменту підписання договору.

Пунктом 5.1. Договору передбачені терміни поставки продукції, а саме протягом 60 календарних днів з моменту підписання сторонами даного договору.

У разі не поставки (недопоставки) продукції більш ніж 10 днів після настання строку поставки, постачальник повертає покупцю передоплату протягом 3-х банківських днів (пункт 7.1 Договору).

05 липня 2013 року позивачем була перерахована передоплата у розмірі 700000,00 грн. на підставі виставленого рахунку-фактури № СФ-0000012. Факт сплати позивачем суми передоплати підтверджується банківською випискою № 168 від 10.07.2013 року.

Проте відповідач в свою чергу не виконав своїх зобов'язань, а саме не поставив продукцію в асортименті та в строк, що передбачений Договором та Специфікацією.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України та статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу статті 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Одже, оскільки відповідачем продукція протягом 60 календарних днів з моменту підписання договору поставлена не була, що передбачено умовами договору, позивач звернувся до відповідача з претензією № 692/13 від 19.12.2013 року, в якій просив повернути сплачену передоплату на рахунок позивача у розмірі 700000,00 грн.

Частиною другою статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплаченого товару або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно, тобто або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 27.02.2013 року по справі № 26/097-12.

Як зазначалось вище, позивач звертався до відповідача з претензією №692/13 від 19.12.2013 року про повернення передплати. При цьому, оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач провів наступні операції з повернення коштів:

- надходження (Видаткова накладна РН-00033 від 27.12.2013 року) в розмірі 99999,74 грн.;

- повернення коштів ( платіж № 2571 від 03.02.2014 року) в розмірі 200000,00грн.;

- повернення коштів (платіж № 2583 від 06.02.2014 року) в розмірі 100000,00грн.;

- повернення коштів ( платіж № 2658 від 13.03.2014 року) в розмірі 25000,00грн.;

- повернення коштів ( платіж № 32 від 13.03.2014 року) в розмірі 75000,00 грн.

Проте, неповернутою залишається сума передплати у розмірі 200000,00 грн., що підтверджується підписаним сторонами Актом взаєморозрахунків.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відтак, враховуючи, що позивачем порушено строк поставки обумовленого договором товару, а виконання поставки в подальшому втратило інтерес для позивача, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми передоплати за товар у розмірі 200 000,0 грн. обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення 3 % річних у розмірі 13224,66 грн. та інфляційних втрат у розмірі 46045,16 грн. за період з вересня 2013 року по грудень 2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування й розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивачем визначений вірно згідно вимог діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 13224,66 грн. та інфляційних втрат у сумі 46045,16 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 526, ч.1 ст.530, 610, 611, 625, 693 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Наукове-технічне підприємство "Укрпроменерго" (61050, Харківська область, м. Харків, Червонозаводський район, вул. Військова, буд. 37, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" (01133, м. Київ, бульвар Л. Українки, буд. 15, ) - 200000,00 грн. передоплати, 13224,66 грн. 3% річних, 46045,16 грн. інфляційних втрат, 5185,40 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.02.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/5853/14