РІШЕННЯ

"23" лютого 2015 р.Справа № 921/18/15-г/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

розглянув справу

за позовом Приватного підприємства "Бекерай", вул. Вокзальна,3, м. Кременець Тернопільська область

до відповідача Приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002", вул. Гайова,44а, м. Тернопіль

про визнання недійсними п.п. 6.3 та 6.4 договору поставки №011109 від 11.09.2014р.

За участі представників сторін:

позивача: Панченко А.В., довіреність №3 від 06.01.2015 р.;

відповідача: Пальцан Н.М., довіреність від 09.12.2014 р.; Іванців Ю.С., довіреність від 21.11.2014 р.

В судовому засіданні учасникам судового процесу роз'яснено процесуальні права та обов'язки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 ГПК України. Здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Суть справи: Приватне підприємство "Бекерай" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002" про визнання недійсними п.п. 6.3 та 6.4 договору поставки №011109 від 11.09.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 6.3 та 6.4 договору не відповідають вимогам закону, суперечать ч.1 ст. 61 Конституції України чим порушують права позивача, а тому на підставі п.1 ст.215 Цивільного кодексу України є недійсними.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 15.01.2015 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 05.02.2015 р. Крім того, ухвалою суду 05.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 23.02.2015 р.

Представник позивача в судові засідання 05.02.2015 р. та 23.02.2015 р. прибув, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд позов задоволити. Зокрема, згідно пояснень представника ПП "Бекерай", останній вказує на те, що відповідачем встановлено потрійну цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання умов договором поставки. Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження виконання умов договору поставки № 011109 від 11.09.2014 р.

Згідно усних пояснень присутніх в судових засіданнях 05.02.2015 р. та 23.02.2015 р. представників відповідачів, відзиву на позовну заяву від 04.02.2015 р. (вх. № 5382 від 04.02.2015 р.) та письмових заперечень від 17.02.2015 р. (вх. № 6269 від 17.02.2015 р.), приватне підприємство "Захід-Хліб-Збут-2002", проти позову заперечує в повному обсязі, просить в позові відмовити. Зазначає, що посилання позивача на ч.1 ст.61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення є помилковим, оскільки оспорюванні положення договору не передбачають одночасної сплати пені та штрафу за допущене правопорушення, а ставлять їх сплату в залежність від обставин допущення порушення, що не суперечить ст.ст. 549 та 551 ЦК України. Тобто, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а є одним видом господарських санкцій - неустойкою. Вважає, що вимоги позивача про визнання недійсними п.п. 6.3. та 6.4. договору є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як передбачають відповідальність покупця за невиконання взятих на себе зобов'язань по оплаті вартості партії товару за різні періоди/терміни, а саме: згідно п.6.3. понад чотирнадцять календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати та відповідно понад тридцять календарних днів згідно п. 6.4. договору.

Також, відповідач вказує, що умовами спірного Договору поставки від 11.09.2014 р. (п.6.3 та п.6.4) відповідальність у вигляді штрафів передбачена за різні порушення, адже несплата визначеної договором суми у визначений строк є не одномоментним порушенням, а триваючим.

Окрім наведеного вище, ПП "Захід-Хліб-Збут-2002" звертає увагу суду на те, що п.9.5 укладеного між сторонами правочину передбачено, що пункти даного договору можуть бути змінені лише за згодою сторін, шляхом укладення додаткових угод та додатків, а також право сторони на розірвання договору, однак, незважаючи на дану умову договору, з дати укладення договору поставки від позивача відповідачу не надходило пропозицій щодо змін умов договору чи розірвання останнього, що дає підстави вважати, що позивач в односторонньому порядку відмовився від виконання умов спірного договору ( п.9.3).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі обставини справи, що мають значення для правильного та об'єктивного вирішення спору по суті, дослідивши норми чинного законодавства, суд встановив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Так, 11.09.2014 р. між приватним підприємством "Захід-Хліб-Збут-2002", як постачальником, та приватним підприємством "Бекерай", як покупцем, укладено договір поставки №011109, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах договору постачати (передавати у власність) покупця борошно, а покупець зобов'язується приймати борошно та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1. та п.1.2. договору).

Відповідно до п.6.2 договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення.

Згідно п.6.3. договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад 14(чотирнадцять) календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми вартості поставленої партії товару.

Згідно п.6.4. договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад календарний місяць із дня закінчення граничного терміну оплати, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми вартості поставленої партії товару за кожен наступний календарний місяць. При настанні підстав для застосування штрафів до покупця, передбачених п.6.3. та 6.4. даного договору, їх розрахунок проводить окремо, залежно від терміну протягом якого зобов'язання покупця, передбачене п.4.4. договору, залишалось невиконаним.

Обґрунтовуючи недійсність спірних пунктів договору, позивач зазначає, що в силу ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вважає, що умовами договору встановлено потрійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду (неустойка) за одне і те ж порушення договірного зобов'язання (за несвоєчасну оплату переданого товару), що суперечить ч.1 ст. 61 Конституції України чим порушують права позивача, а тому на підставі п.1 ст.215 Цивільного кодексу України є недійсними.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (його окремих частин) необхідно встановити, що правочин (окремі пункти) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьої, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За таких обставин, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, приписами ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 ГК України), яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Щодо неустойки у вигляді штрафу передбаченої спірними пунктами 6.3 та 6.4 договору, суд зазначає, що дані санкції у вигляді грошової суми (штраф), які учасник господарських відносин - ПП "Бекерай" - зобов'язаний сплатити у разі порушення ним договірних зобов'язань встановлені у різному відсотковому розмірі та з різним порядком обрахунку, а саме: у п. 6.3 визначено - 20% від суми вартості поставленої партії Товару, а у п. 6.4 - 10 % від суми вартості поставленої партії товару за кожен наступний календарний місяць та за різні періоди невиконання зобов'язань Покупцем (позивачем) в залежності від терміну протягом якого зобов'язання залишилось невиконаним (п.6.3 - понад 14 календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, а п.6.4 - понад календарний місяці із дня закінчення граничного терміну), тобто спірні пункти договору встановлюють міру цивільної відповідальності у вигляді сплати штрафу за правопорушення в залежності від обставин їх допущення, а тому твердження позивача, про те що дані пункти договору порушують його права та суперечать нормам чинного законодавства є хибними.

У даній справі, договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, а тому враховуючи зазначене вище суд вважає посилання позивача на те що до нього всупереч вимогам закону застосовано потрійну цивільно-правову відповідальність безпідставними.

Інші доводи та міркування, які позивач наводить для обґрунтування недійсності спірних пунктів договору суд вважає неспроможними, оскільки обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що спірні пункти (умови) 6.3 та 6.4 укладеного 11.09.2014 р. між приватним підприємством "Захід-Хліб-Збут-2002", як постачальником, та приватним підприємством "Бекерай" договору поставки є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та не підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Будь-яких інших доказів невідповідності умов договору вимогам ст. 203 ЦК України позивачем не надано, а судом в процесі розгляду справи не здобуто, відтак, позовні вимоги про визнання недійсними п.п. 6.3 та 6.4 договору поставки №011109 від 11.09.2014р.з наведених Приватним підприємством "Бекерай" підстав до задоволення не підлягають.

Згідно вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32-34, 42, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його підписання - 26.02.2015 р., через місцевий господарський суд.

Суддя Н.В. Охотницька