РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/27266/14

За позовом Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд»

до Аграрного фонду

про стягнення 3876,44 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Деруга Н.О. - гол. юрисконсульт, дов. № 237 від 11..12.14 р.

Від відповідача: Пронін О.А. - представник, дов. № 432 від 05.01.15 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Аграрний фонд» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 3876,44 грн. заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг умов Договору складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.11 р., право вимоги за яким відступлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (первісним кредитором) на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» згідно Договору № 451-05/14 про відступлення права вимоги від 20.10.14р., внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 3876,44грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.14 р. порушено провадження у справі № 910/27266/14 та призначено до розгляду на 14.01.15 р..

На підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні з 14.01.15 р. по 03.02.15 р. оголошувалась перерва.

В судові засідання 14.01.15 р. та 03.02.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 12.01.15 р. через канцелярію суду відповідачем подано письмове пояснення № 41-07/5 від 12.01.5 р., в якому відповідач повідомив, що до Аграрного фонду дійсно надходили акти виконаних робіт до договору складського зберігання зерна від 08.04.11 р. № 80/11 за період з 16.09.14 р. по 07.10.14 р. на загальну суму 3876,44 грн., які у зв'язку з відсутністю фінансування не були передані для здійснення оплати до Державної казначейської служби України. Письмове пояснення разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 12.01.15 р. року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) позивачем подано документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження від 08.12.14 р. у справі, які долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 03.02.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.02.15 р. надав усні пояснення щодо суті спору.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08 квітня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (Зерновий склад) та Аграрним фондом (Поклажодавець, відповідач у справі) укладено Договір складського зберігання зерна № 80/11 (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого сторони погодили, що Поклажодавець зобов'язався передати на зберігання Зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ, за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язався прийняти таке зерно для зберігання на визначених договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому договором та законодавством.

Розділами 2-6 Договору сторони погодили вимоги до якості зерна, права та обов'язки сторін, порядок взаєморозрахунків та відповідальність сторін тощо.

За умовами розділу 7 Договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги Поклажодавцем.

Згідно п.8.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками та діє до 31.12.2011 року, але у будь - якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія цього Договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 01.03.2011 р..

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66Цивільного кодексу України.

У відповідності до частин 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Пунктом 3.1.5 Договору визначено, що після прийняття зерна на зберігання зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно.

На підтвердження прийняття зерна від відповідача, Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» видано складські квитанції на зерно від 12.12.11 р. № 156 та від 28.09.09 р. № 922, які відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», розділу 3 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 р. № 198, є товаророзпорядчими документами, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом та поклажодавцем, та факт прийняття зерна на зберігання.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, в період з 16.09.14 р. по 07.10.14 р. на зберіганні зернового складу знаходилось 231,000 тонн зерна жита 3 класу врожаю 2009 року та з 16.09.14 р. по 07.10.14 р. 100,00 тонн зерна жита 3 класу врожаю 2011 року, що підтверджується актами виконаних робіт з розрахунками обсягів коштів зберігання зерна на суму 2880,12 грн. та 996,32 грн., всього на суму 3876,44 грн..

Відповідно до письмових пояснень Аграрного фонду, які долучені судом до матеріалів справи, до останнього дійсно надходили акти виконаних робіт до Договору складського зберігання зерна від 08.04.11 р. № 80/11 на загальну суму 3876,44 грн., які у зв'язку з відсутністю фінансування не були передані для здійснення оплати.

Відповідачем не надано суду доказів опротестування виставлених позивачем актів виконаних робіт за спірний період, тому суд доходить висновку, що вказані документи є такими, що підлягають оплаті.

Заперечень щодо факту отримання та обсягу наданих послуг відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Городнянське ХПП" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що ТОВ «Городнянське ХПП» виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання зі зберігання зерна Аграрному фонду, а відповідачем, у свою чергу, прийняті ці послуги без будь - яких зауважень. Факт надання послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське ХПП» належним чином підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до п. 4.4 Договору поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу, на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що позивачем надано послуг на загальну суму 3876,44 грн., на підтвердження чого надані копії відповідних актів, проте відповідачем вказані послуги оплачені не були.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

20 жовтня 2014 р. для забезпечення належного виконання Договору складського зберігання зерна від 08.04.11 р. № 80/11 між Публічним акціонерним товариством «Аграрний фонд» (далі - новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (далі - первісний кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 451-05/14 (надалі - Договір -2).

Згідно з п. 1.1 Договору - 2 цей договір спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредиторові права вимоги, належного первісному кредиторові, в межах яких новий кредитор стає кредитором за договором складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.11 р., укладеним між первісним кредитором та Аграрним фондом (далі - боржник).

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

В силу ст.510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2014 року Публічним акціонерним товариством «Аграрний фонд» направлено на адресу Відповідача Повідомлення про відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 1.2 Договору - 2 за цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.11 р., укладеним між первісним кредитором та боржником, при цьому згідно п. 1.3 Договору - 2 право вимоги, що відступається новому кредиторові, засвідчується договором складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.2011 р., складськими квитанціями на зерно АТ № 576573 (від 28.09.14 р. № 922), АТ № 147413 (від 12.12.11 р. № 156), актами виконаних робіт (наданих послуг) за вересень - жовтень 2014 р. до договору складського зберігання зерна від 08.04.2011 р. № 80/11, розрахунком обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання за вересень - жовтень 2011 р..

У відповідності до п. 2.2 Договору - 2 за цим договором під зобов'язаннями боржника розуміється грошовий борг (грошове зобов'язання) у сумі 3876,44 грн., що виник на підставі основного договору.

Згідно з пунктом 3.1 Договору - 2 за передане право вимоги до боржника за основним договором у порядку визначеному цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору компенсацію в розмірі 3876,44 грн. в строк до 31.10.14 р..

На виконання вказаного пункту Договору - 2 ПАТ «Аграрний фонд» перераховано на рахунок первісного кредитора 3876,44 грн., що підтверджується відповідною випискою банку за 21.10.14 р., копія якої наявна в матеріалах справи.

Таким чином, внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у зобов'язанні, внаслідок чого первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов'язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому, зміст зобов'язання, тобто обсяг прав та обов'язків його сторін залишається незмінним, а отже до нового кредитора переходять весь обсяг прав первісного кредитора, якщо інше не передбачено договором або законом. Обсяг прав, які передаються у випадку відступлення (сума заборгованості, право на стягнення штрафних санкцій тощо) визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора.

У відповідності до пунктів 4.1 та 4.2 Договору - 2 первісний кредитор передає новому кредитору всі документи, вказані в пункті 1.3 цього договору, які засвідчують права, що передаються за цим договором в момент підписання цього договору; первісний кредитор зобов'язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором протягом 10 календарних днів з дня набрання чинності цим договором.

Отже, Публічне акціонерне товариство «Аграрний фонд» отримало право вимоги до Аграрного фонду за Договором в сумі 3876,44 грн..

30 жовтня 2014 р. відповідач отримав вимогу № 2829 від 30.10.14 р. від позивача про сплату боргу та 10.11.14 р. у своїй відповіді № 41-07/1830 на вимогу зазначив, що у зв'язку з відсутністю фінансування не має можливості здійснити оплату.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Публічному акціонерному товариству «Аграрний фонд» грошових коштів в сумі 3876,44 грн. всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та Договору-2 відповідач не виконав, в результаті чого у Аграрного фонду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.11 р. та Договору про відступлення права вимоги № 451-05/14 від 20.10.14 р. суду не надано.

Так, майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Бюджетні установи, для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності, укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, незважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, в тому числі й державних підприємств, організацій та установ, заснованих на державній власності.

Згідно частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ні Господарський кодекс України, ні Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним договором не виділяють в окрему категорію осіб "бюджетні установи"і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, бюджетна установа, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за такими договорами.

Тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність покупця та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.05) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.04) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 15 травня 2012 р. у справі № 3-28гс12, від 13.10.09 р. (судової палати в адміністративних справах), від 15.05.12 р. у справі № 11/446 (судової палати у господарських справах).

Таким чином, посилання відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування за відсутності вини відповідача не звільняє останнього від виконання взятого на себе договірного зобов'язання щодо перерахування оплати за надані послуги зі зберігання зерна.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, згідно якої зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів, взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства, витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються, оскільки між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Зважаючи на те, що Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України), за висновками суду у зв'язку з цим застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим. А тому відсутність у відповідача необхідних бюджетних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилось відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, заперечення відповідача проти позову з підстав відсутності бюджетного фінансування на сплату наявної заборгованості за Договором складського зберігання зерна № 80/11 від 08.04.2011 року в розмірі 3876,44 грн. судом до уваги не приймаються.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з боргу в сумі 3876,44 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, код 33642855) на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка, 1, код 38926880) 3876 (три тисячі вісімсот сімдесят шість) грн. 44 коп. та судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп..

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 10 березня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .