ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. Справа № 914/3493/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

Костів Т.С.

при секретарі судового засідання Греділь М.І.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2 (адвокат, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 11.08.2010р.)

від відповідача - ОСОБА_3

від 3-ої особи - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, б/н від 24.12.2014р. (вх. № 01-05/126/15 від 06.01.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014р.

у справі № 914/3493/14, суддя Петрашко М.М.

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Нововолинськ Волинської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тонбудпроект", м.Львів

про: розірвання договору та стягнення 232 000,00 грн.

На клопотання скаржника відповідно до ч.7 ст.81-1 ГПК України здійснюється фіксація судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.12..2014р. у справі № 914/3493/14 (суддя Петрашко М.М.) задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення 232 000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014 у даній справі та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції при винесенні даного рішення норм матеріального та процесуального права, а саме, судом не досліджено договір, на який посилається позивач, як на підставу своїх вимог, на предмет його відповідності вимогам діючого законодавства.

Окрім того, скаржник стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнято як доказ отримання коштів відповідачем в сумі 232000,00 грн. на підставі спірного договору, наявність розписок на договорі, оскільки, розписки на договорі не містять жодного посилання на сам договір і не можуть слугувати належним доказом отримання коштів саме по спірному договору. Також, скаржник посилаючись на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, стверджує про відсутність передумов розірвання договору та відшкодування збитків.

Позивач правом, наданим йому ст.96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав. Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції підставним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014р. без змін.

Скаржник в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, надав пояснення по суті спору, просив апеляційну скаргу задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання 02.03.2015 р. скаржником подано клопотання про залучення до участі у справі для дачі пояснень щодо фактичних обставин справи громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які працювали на об'єкті позивача. Дане клопотання судом відхилено, оскільки такий вид доказування не передбачений Господарським процесуальним кодексом.

Окрім того, скаржником подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів для додаткового обґрунтування апеляційної скарги, а саме звукозапис судового процесу у цивільній справі № 450/2394/13-ц. Дане клопотання судом відхилено, з огляду на наступне.

В п.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VII Господарського процесуального кодексу України, зазначається, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Скаржник не обґрунтував неможливість подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, такого речового доказу, як звукозапис судового процесу у цивільній справі № 450/2394/13-ц, який здійснювався 16.08.2013р., 08.11.2013р., 23.12.2013р.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 02.03.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно декларації про початок виконання будівельних робіт від 21.06.2011р., ФОП ОСОБА_4 є замовником об'єкта будівництва найменування та місцезнаходження якого: "Автомобільний торговий центр в с.Сокільники (кільцева дорога), Пустомитівського району Львівської області.

Між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) укладено договір, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання виготовити та встановити віконно-дверні системи згідно додатків 1, 2, 3, 4 на вищенаведеному об'єкті. Загальна вартість віконно-дверних систем, у відповідності до договору, становить зі знижкою 370000,00 грн.

Відповідно до умов договору термін виконання робіт - 60 робочих днів.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи містяться докази отримання відповідачем 232000,00 грн. авансу на виконання робіт передбачених договором, З матеріалів справи вбачається, що перший авансовий платіж в розмірі 110000,00 грн. був отриманий відповідачем 18.09.2012р.

Підписавши даний договір та здійснивши авансовий платіж, позивач прийняв пропозицію відповідача укласти вищезазначений договір.

Місце виконання відповідно до вказаного договору: с.Сокільники, кільцева дорога, Пустомитівський район.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір підряду, укладений 21.02.2013р. між ФОП ОСОБА_4 (замовник) та ТзОВ "Тонбудпроект" (підрядник), відповідно до умов якого підрядник зобов'язується на власний ризик виконати за плату відповідно до умов цього договору передбачену ст.2 цього договору роботу, а замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Пунктом 8.1. вказаного договору підрядник зобов'язується виконувати роботу протягом 30 днів з моменту встановлення склопакетних конструкцій на об'єкті передбаченому в п.3.1.1. цього договору.

Згідно із п.3.1.1. вказаного договору місцем проведення робіт та об'єктом робіт ж: с.Сокільники, кільцева дорога, Пустомитівський район, "Автомобільний торговий центр".

Зі змісту договору вбачається, що ТзОВ "Тонбудпроект" зобов'язалось виконати роботи протягом 30 днів з моменту встановлення склопакетних конструкцій, які відповідно до договору від 18.09.2012р. укладеного між позивачем та відповідачем мали бути встановлені відповідачем.

Пунктом 12.1.3 даного договору, обумовлено, що за затримку виконання цього договору або неприступлення до виконання у відповідності до розділу 8 цього договору, незалежно від дій інших контрагенів, підрядник зобов"язується до 01.10.2013р. сплатити на користь замовника неустойку в розмірі 10000,00 грн. і несе солідарну відповідальність разом з виконавцем встановлення склопакетних конструкцій.

ТзОВ "Тонбудпроект" свої зобов"язання по договору від 21.02.2013р. не виконав, і наведене стало підставою звернення позивача до господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ "Тонбудпроект" про стягнення з останнього 232000,00 грн. авансу сплаченого ФОП ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_3, як виконавцю встановлення склопакетних конструкцій.

Дана позовна заява прийнята місцевим господарським судом до розгляду, ухвалою від 03.10.2014р. порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 22.10.2014р.

У поданому відзиві ТзОВ "Тонбудпроект" зазначає, що ним не було виконано своїх обов'язків щодо виконання робіт з проведення фасадно-оздоблювальних робіт, оскільки такі роботи виконати фактично неможливо тому, що передумовою для їх виконання є готовність фасаду (наявність склопакетних установок), проте ФОП ОСОБА_3 своїх зобов'язань по встановленню склопакетних конструкцій виконано не було.

В порядку ст.24 ГПК України місцевим судом замінено первісного відповідача ТзОВ "Тонбудпроект" на належного відповідача фізичну особу підприємця ОСОБА_3 та залучено до участі у справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТзОВ "Тонбудпроект".

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 ЦК України).

Відповідно до ст. 846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами укладено договір, який за своєю правовою природою є договором підряду та містить всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду.

Згідно із ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, про те, що моментом укладення договору на виготовлення та встановлення віконно-дверних систем, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, є момент сплати частини авансу в сумі 110000,00 грн., а саме 18.09.2012р.

Частиною 2 ст.651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив роботи зазначені в укладеному між сторонами договорі в обумовлений строк, тобто відповідачем допущено істотне порушення умов договору, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання договору на виготовлення та встановлення віконно-дверних систем від 18.09.2012р. укладеного між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 4 статті 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 849 ЦК України встановлено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що умовою її застосування є невиконання чи неналежне виконання підрядником свого зобов'язання. А у разі настання такої умови замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення умов договору від 18.09.2012р. протягом 60 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати роботу не розпочав, що стало підставою для звернення позивача з вимогою розірвати договір та з вимогою про повернення попередньої оплати в сумі 232 000,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки законом не визначено форму пред'явлення вимоги замовника, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до підрядника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Враховуючи те, що внаслідок істотного порушенням відповідачем умов договору від 18.09.2012р. на встановлення віконно-дверних систем даний договір підлягає розірванню з підстав зазначених вище, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 232 000,00 грн. одержаного авансу підставно присуджена до стягнення місцевим господарським судом.

Щодо твердження скаржника про неналежність доказу (розписки, здійснені ним на звороті договору на виготовлення та встановлення віконно-дверних систем) слід зазначити, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Постанова Верховного Суду України у справі № 6-63 цс 13 від 18.09.2013р.).

Також посилання скаржника на невідповідність порядку розрахунків, зокрема у готівковій формі, вимогам, встановленим чинним законодавством з посиланням на ст.51 ЦК України та ст.198 ГК України, не приймаються судовою колегією до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.3 Положення про ведення касових операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 р. № 637, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, встановлених відповідною постановою НБУ. Платежі понад установлені граничні суми необхідно проводити виключно через банки або небанківські фінансові установи, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки.

Постановою Правління НБУ від 06.06.2013 р. № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», починаючи з 01.09.2013 р. встановлено обмеження щодо готівкових розрахунків, зокрема, гранична сума розрахунків готівкою підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня становить 10 000 грн.

За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків передбачена відповідальність статтею 163 КпАП передбачено, що порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою тягне за собою накладення штрафу на фізичну особу - підприємця, посадових осіб юридичної особи від 100 до 200 НМДГ (від 1700 до 3400 грн). Повторне порушення даної норми протягом року тягне за собою накладення штрафу від 500 до 1000 НМДГ (від 8 500 грн. до 17 000 грн.).

Однак предметом спору у даній справі є неналежне виконання договору на виготовлення та встановлення віконно-дверних систем, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, а не встановлення, зокрема дотримання чи не дотримання сторонами граничних сум готівкових розрахунків при укладенні та виконанні даного договору.

Отже, оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 17.11.2014 року у даній справі в апеляційному порядку покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст. ст. 99, 101, 103, 105, ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, б/н від 24.12.2014р. відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2014 року у справі № 914/3493/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали даної справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 05.03.2015 р.

Головуючий суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.