КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. Справа№ 52/508

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Калантай М.А., Андрієнко С.В.

від відповідача - Піліпенко Д.О., Жогіна О.О.

від третьої особи - 1 не з`явився

від третьої особи - 2 не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк» Експрес-Банк» на рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2014 (Суддя Ломака В.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк»

до Адвокатського об'єднання «Адвокатська компанія «Локарт»

треті особи, які не заявляють самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго»

Орлов Ігор Федорович

про усунення перешкод у користуванні майном,-

Постанову прийнято 05.03.2015 в зв`язку з оголошення перерви в судовому засіданні 05.02.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном.

Рішенням господарського суду м. Києва від 01.12.2014 у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 01.12.2014 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» в повному об'ємі.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Шапрану В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2015 апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду у складі суддів: головуючий Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Руденко М.А.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О. від 04.02.2015 склад колегії змінений на: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

В судове засідання з`явилися представники позивача, відповідача та надали усні пояснення стосовно заявленого позову.

Представник третьої особи - 1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особи Орлов І.Ф. в судове засідання на 05.02.2015 з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи - 2, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

13.07.2007 між АБ «Експрес-Банк» та Приватним підприємством «Лекс» був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 10-07/кл.

В забезпечення виконання даного договору, 16.07.2007 між АБ «Експрес-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго» був укладений іпотечний договір.

Іпотекодавець відповідно до договору іпотеки передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно. а саме:

- квартиру № 29, що знаходиться в будинку № 49 по вул. Гоголівській у м. Києві, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго» на підставі свідоцтва про придбання майна.

- квартиру № 30, що знаходиться в будинку № 49 по вул. Гоголівській у м. Києві, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго» на підставі свідоцтва про придбання майна.

У зв'язку з невиконанням ПП «Лекс» своїх зобов'язань за кредитним договором АБ «Експрес-Банк» було вжито заходів щодо стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2010 у справі № 34/186 позов АБ «Експрес-Банк» було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири № 29, № 30, що знаходяться в будинку № 49 по вул. Гоголівській у місті Києві та належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго», шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Після прийняття рішення Господарського суду м. Києва від 28.04.2010 у справі № 34/186 відповідно до листа ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» від 21.04.2011 № 1047 прилюдні торги з реалізації вищезазначених квартир не відбулись, у зв'язку з відсутністю зареєстрованих покупців.

Згідно з заявою від 29.04.2011 № 08.3-1/323 позивач виявив бажання залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Трансенерго», а саме квартири № 29, № 30, що знаходяться в будинку № 49 по вулиці Гоголівській у місті Києві, в рахунок погашення частини заборгованості.

15.06.2011 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вовченко О.В. було винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а також Акт передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

13.07.2011 на підставі акту передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 15.06.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. були видані:

- свідоцтво про належність Публічному акціонерному товариству «Акціонерний банк «Експрес-Банк» на праві власності майна, що складається з квартири № 29 у будинку №49 по вулиці Гоголівській, що у м. Києві, загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., за ціною 1 030 354 грн.;

- свідоцтво про належність Публічному акціонерному товариству «Акціонерний банк «Експрес-Банк» на праві власності майна, що складається з квартири № 30 у будинку №49 по вулиці Гоголівській, що у м. Києві, загальною площею 64,1 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., за ціною 1 374 386,00 грн.

Таким чином, позивач відповідно до свідоцтва за реєстровим № 1189 та свідоцтва за реєстровим № 1190 став власником майна, а саме: квартир № 29, № 30, що знаходяться в будинку № 49 по вул. Гоголівській у м. Києві.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтував свої вимоги тим, що після набуття у власність зазначеного нерухомого майна, ним було встановлено, що в спірних квартирах перебуває відповідач, використовуючи їх для власних цілей, чим чинить перешкоди позивачу, як власнику, у користуванні таким майном.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, зокрема, що наявність у нього права на користування спірними квартирами підтверджується укладеним 10.09.1998 між ним та фізичною особою-підприємцем Орловим Ігорем Федоровичем договору користування спірними приміщеннями.

Крім того, відповідач посилався на те, що в силу проведення будівельних робіт з реконструкції спірних квартир та зміну їх площі на дату укладення іпотечного договору та в подальшому не існувало квартир з вказаними технічними характеристиками, які зазначені в свідоцтвах про право власності позивача, а отже, вимоги останнього про виселення відповідача з таких квартир не мають під собою правового підґрунтя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

В даному випадку, положеннями ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право (припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення).

10.10.2011 позивачем було надіслано відповідачу претензію № 08.3-1/893-848, в якій він просив усунути перешкоди у користуванні квартирами №29, №30, які належать на праві власності АБ «Експрес - Банк», звільнити квартири від майна відповідача, надати вільний доступ до вказаних квартир, шляхом передачі за актом приймання-передачі ключів від вказаних квартир, та припинити незаконне користування майном АБ «Експрес - Банк».

Відповідач в свою чергу відповіді не надав, спірні приміщення не звільнив.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції було призначено судову будівельно-технічну експертизу та відповідно до висновку судових експертів № 8776/8777/13-43 від 29.09.2014 р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України було визначено, що квартири № 29 та № 30 житлового будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській в Шевченківському районі міста Києва станом на момент проведення дослідження не є окремими (ізольованими один від одного та інших вбудованих приміщень) об'єктами нерухомості. Приміщення квартир № 29 та № 30, а також приміщення міжквартирного коридору ХІХ (площею 7, 8 кв.м.), розташованих на першому поверсі другої секції будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській у місті Києві фактично об'єднано в одну групу приміщень, вхід до якої влаштовано з приміщення ХХ (площею 22, 3 кв.м.) сходової клітини. При цьому, зазначено, що оскільки в представлених на дослідження копіях інвентаризаційної документації відсутні дані щодо фізичного зносу та характеристики технічного стану (на момент складання даної документації) конструктивних елементів квартир № 29 та № 30 житлового будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській в Шевченківському районі міста Києва, визначити, чи відповідає технічний стан даних квартир технічно-інвентаризаційній документації та зазначені об'єкти нерухомості не вбачається можливим. Планувальне рішення квартир № 29 та № 30 житлового будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській в Шевченківському районі міста Києва не відповідає даним представлених на дослідження копій інвентаризаційної документації. Визначити за результатами проведеного натурного обстеження давність (дату, період) виконання ремонтно-будівельних робіт по об'єднанню приміщень квартир № 29 і № 30, а також приміщення міжквартирного коридору ХІХ, розташованих в будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській у місті Києві в одну групу приміщень не вбачається можливим, у зв'язку з відсутністю відповідної розробленої та зареєстрованої судово-експертної методики. Приведення планувального рішення квартир № 29 та № 30 житлового будинку № 49 (літера "А") по вулиці Гоголівській в Шевченківському районі міста Києва у відповідність з даними представлених на дослідження копій інвентаризаційної документації є технічно можливим.

Приписами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, вказана стаття визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2012, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2013 даний позов було задоволено. Усунуто перешкоди позивачу у користуванні майном шляхом виселення відповідача з вказаних вище квартир.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.04.2013 по даній справі були скасовані рішення попередніх інстанцій та надана вказівка про необхідність надання належної правової оцінки встановленим обставинам справи щодо суті порушених прав позивача.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України в даній постанові зазначала, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що термін "виселення" у Цивільному кодексі України (ст.ст. 311, 826) вживається як примусове позбавлення фізичних осіб житла, зокрема, як наслідок розірвання договору найму житла, що не було визначено предметом даного спору.

Згідно із ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК України.

Судом першої інстанції було встановлено, що оспорювані квартири, які належить позивачу на праві власності, фактично перебувають у володінні відповідача.

У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Так, відповідно до приписів статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норма статті 387 ЦК України встановлює право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей.

При розгляді віндикаційного позову позивач повинний підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Вищого господарського суду України від 19.07.2011 у справі № 5002-18/3226.1-2010

Таким чином, з урахуванням зазначеного, Господарський суд міста Києва вірно дійшов висновку, що права позивача, як власника спірного майна, не можуть бути захищені шляхом пред'явлення негаторного позову, оскільки таке майно перебуває у володінні іншої особи.

Проте, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом пред'явлення позову про витребування спірного майна в порядку ст. 387 ЦК України.

Колегією суддів не приймається до уваги мотивування позивача, зазначені в апеляційної скарзі, а саме те, що Вищим господарським судом України розглядалися аналогічні справи та були прийняті рішення про виселення суб`єктів, оскільки надана стороною судова практика, постанови ВГСУ у справах № 4/146/07, 5023/3825/12, 911/1667/14 стосується дещо інших правовідносин та мають інші обставини та підстави.

Водночас, у даній справі в силу обрання позивачем неналежного способу захисту, про що зазначалось вище, суд не знаходить за можливе задовольнити заявлений позов.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що заявлені позовні вимоги в даному випадку не спрямовані на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, вони не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк» Експрес-Банк», а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк» Експрес-Банк» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк» Експрес-Банк» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк» Експрес-Банк» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 52/508- без змін.

Матеріали справи № 52/508 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов