ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа № 5015/2344/12

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

Суддів Матущака О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі судового засідання Довгополові А.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 30.12.2014р. (вх. № ЛАГС 01-05/100/15)

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.12.2014 року

у справі №5015/2344/12 (суддя - А.Б. Мазовіта)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бескид", м. Херсон

до відповідача-1: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Херсон

та відповідача-2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Нагірне

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства "Херсонський суднобудівний завод", м. Херсон

про стягнення 397 134 грн. 80 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Данілін С.В. - представник (довіреність у матеріалах справи);

від відповідача-1: не з'явився (належно повідомлений);

від відповідача-2: ОСОБА_5 - представник (довіреність у матеріалах справи);

від третьої особи: не з'явився (належно повідомлений)

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 27 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст. 20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило.

В судове засідання 25.02.2015 року з'явились представники позивача та відповідача-2. Відповідач-1 та третя особа участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявним у матеріалах справи списком згрупованих рекомендованих відправлень від 12.02.2015р.

Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалах суду.

В судовому засіданні 25.02.2015р. представник скаржника просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.12.2014р. у справі № 5015/2344/12 в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 395 134, 80 грн. збитків, 3 951, 08 грн. витрат по оплаті держмита та 234, 79 грн. і відмовити у позові повністю.

Представник позивача вважає, що рішення суду не підлягає скасуванню, оскільки при його ухваленні не порушено норми матеріального та процесуального права, і апелянт не навів доводів, які б могли слугувати підставою для скасування рішення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.12.2014 року у справі 5015/2344/12 (суддя Мазовіта А.Б.) позовні вимоги задоволено частково, присуджено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бескид" грошові кошти в сумі 1 000 грн. 00 коп., 9 грн. 92 коп. витрат по оплаті державного мита та 59 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Також присуджено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бескид" 395 134 грн. 80 коп. збитків в порядку регресу, 3 951 грн. 08 коп. витрат по оплаті державного мита та 234 грн. 79 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з того, що на момент за`явлення позову Товариством з обмеженою відповідальністю "Бескид" відшкодовано Публічному акціонерному товариству "Херсонський суднобудівний завод" збитки у розмірі 396 134 грн. 80 коп. що складають вартість втраченого вантажу, які, відповідно, підлягають до стягнення в порядку регресу з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. У зв'язку з тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 поручився за виконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зобов'язання на суму 1 000 грн. 00 коп. та позивачем заявлено вимогу про стягнення з фізичної особи-підприємеця ОСОБА_3 1 000 грн. 00 коп., розмір вимоги в порядку регресу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає зменшенню на суму, на яку поручився фізична особа-підприємець ОСОБА_3.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та відмовити в частині стягнення з нього збитків 395 134, 80 грн., 3 951, 08 грн. держмита та 234, 79 вартості ІТЗ повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не погоджував транспортного замовлення та не підписував його, а отже у нього не виникло обов'язку на перевезення вантажу, його доставку та схоронність. Крім того, апелянт зазначає про неврахування Господарським судом Львівської області його клопотання про припинення провадження у справі через наявність рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав (рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2010 р. у справі № 7/61). Зазначені підстави апелянт вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції.

У запереченні на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що оскаржуване рішення не підлягає скасуванню, оскільки суд вірно застосував ст. 35 ГПК України та взяв до уваги рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2010 р. по справі № 7/61, яким позивачу в стягненні із відповідача збитків було відмовлено лише з тих підстав, що ТзОВ «Бескид» не відшкодував шкоду, на момент винесення цього рішення, ВАТ «Херсонський суднобудівний завод».

У зв`язку із вичерпним переліком підстав, визначених ч. 1 ст. 79 ГПК, суд апеляційної інстанції відмовив апелянту у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розслідування за заявою про вчинення злочину, поданою 09.12.2014 р. до Личаківського РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, про що виніс ухвалу від 11.02.2015 р.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, заслухавши в судовому засіданні думку представників сторін, з врахуванням заперечення на апеляційну скаргу, оцінивши зібрані по справі докази та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги. При прийнятті рішення судова колегія Львівського апеляційного господарського суду виходила з наступного.

Зі справи вбачається, що 3 лютого 2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бескид" та Відкритим акціонерним товариством "Херсонський суднобудівний завод" було укладено договір № 3/02-2 про надання транспортно - експедиційних послуг при перевезенні вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні.

За цим договором Товариство з обмеженою відповідальністю "Бескид" зобов'язувалося за винагороду власними силами або із залученням третіх осіб організувати виконання послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні, а Відкрите акціонерне товариство "Херсонський суднобудівний завод" зобов'язувалося прийняти та сплатити вартість наданих послуг (пункту 1.2. договору).

В цьому договорі сторонами погоджено, що вони діють від власного імені, або за дорученням організацій, з якими вони мають прямі договори (п. 2.1.). Додатковими угодами строк дії договору продовжувався на кожний наступний рік, в тому числі до 31.12.2009 р.

На виконання умов договору № 3/02-2 від 03.02.2006 р. Відкрите акціонерне товариство «Херсонський суднобудівний завод» подав Товариству з обмеженою відповідальністю «Бескид» транспортне замовлення № 85 про виконання перевезення вантажу: металопрофілю в кількості 20 тонн автотранспортом за маршрутом Італія - Україна, з 08.04.2009 р.

Згідно інвойсів №№ 22,23,24,25 від 08.04.2009 р. вантаж, вартістю 40 621, 57 Євро був завантажений на автомобіль, що належав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, залученому до перевезення по договору від 02.06.2008 р. № 02/06-1, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бескид" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Відповідно до п. 1.1. договору № 02/06-1 від 02.06.2008 р. предметом даного договору є порядок взаємовідносин, що виникають між замовником і виконавцем при плануванні, здійсненні та оплаті транспортно-експедиційних послуг при перевезенні вантажів у міжнародному автомобільному сполученні.

Згідно п. 1.2. договору №02/06-1 від 02.06.2008 р. виконавець (надалі-відповідач-2) зобов'язується за винагороду, власними силами чи з залученням третіх осіб організувати виконання визначених даним договором послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, а замовник (надалі-позивач) зобов'язується прийняти і оплатити надані виконавцем послуги.

Згідно п. 2.3. даного договору на кожне окреме перевезення оформляється транспортне замовлення (заявка), яка містить опис умов і особливостей конкретного перевезення і розглядається в сукупності з договором.

Відповідно до п. 3.1. договору № 02/06-1 від 02.06.2008 р. до початку перевезення замовник направляє виконавцю за допомогою факсимільного зв'язку транспортне замовлення (заявку), в якому міститься наступна інформація: строки і обсяги майбутніх перевезень; кількість і необхідний тип транспортних засобів; точна адреса місць завантаження і розвантаження товару; дата і час подачі транспортного засобу під завантаження; вага і вид вантажу; адреса вантажовідправника і вантажоодержувача із зазначенням контактних телефонів; строк доставки вантажу одержувачу; вартість фрахту, форма і строки оплати за перевезення; інші особливості перевезення конкретного вантажу.

При згоді з умовами транспортного замовлення (заявки) виконавець передає замовнику за допомогою факсимільного зв'язку письмове підтвердження прийняття транспортного замовлення (заявки) до виконання шляхом проставлення підпису уповноваженого представника, печатки чи штампу свого підприємства (п. 3.2. договору).

Вищезгадане транспортне замовлення належно підписане сторонами договору та містить відтиски печаток контрагентів.

Відповідно до умов даного транспортного замовлення відповідач-2 зобов'язувався виконати перевезення вантажу (металопрофіль, 20 т) за маршрутом: Італія - Україна, м. Херсон, Миколаївське шосе, 7а. Дата завантаження автомобіля - 08.04.2009 р.

Пунктом 2.4. договору визначено, що підтвердженням факту надання послуг є оригінал товарно-транспортної накладної встановленого зразка (CMR) з відмітками вантажовідправника, перевізника (експедитора), вантажоодержувача і митних органів, а також акт виконаних робіт.

Згідно п. 4.2.7. договору № 02/06-1 від 02.06.2008 р. виконавець зобов'язаний доставити ввірений замовником вантаж у вказаний пункт призначення і здати його уповноваженій особі в цілості і схоронності відповідно до CMR-накладної і переданих на місці завантаження і митного оформлення документів.

Вантаж до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський суднобудівний завод» не прибув у зв'язку з чим вантажоодержувач подав позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бескид".

Рішенням Господарського суду Херсонської області у справі № 13/159-09 від 24.11.2009 р. стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бескид" на користь ПАТ "Херсонський суднобудівний завод" 480 815 грн. 26 коп. вартості втраченого вантажу, 7 047 грн. 56 коп. процентів, 4 878 грн. 63 коп. витрат по сплаті державного мита та 236 грн. 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зазначене судове рішення набрало законної сили з 12.08.2010 р.

Господарським судом Львівської області встановлено, що ТзОВ "Бескид" в рахунок погашення боргу перед Публічним акціонерним товариством "Херсонський суднобудівний завод" згідно судового рішення від 24.11.2009 р. у справі № 13/159-09 на момент заявлення позову у даній справі було сплачено 286 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією № 7-808 від 02.09.2011 р., платіжними дорученнями № 3 від 23.09.2011 р., №4 від 30.09.2011 р., №6 від 10.10.2011 р., №20 від 31.10.2011 р., а також між ТОВ "Бескид" та ПАТ "Херсонський суднобудівний завод" було проведено взаємозалік на суму 110 134 грн. 80 коп.

Також позивачем в рахунок погашення боргу перед Публічним акціонерним товариством "Херсонський суднобудівний завод" згідно рішення від 24.11.2009 р. у справі №13/159-09 було сплачено 85 479 грн. 32 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №23 від 11.11.2011 р., №32 від 08.12.2011 р., №15 від 02.03.2012р., №28 від 28.04.2012 р., №32 від 18.05.2012 р., №1 від 22.08.2012 р., №2 від 23.08.2012 р., квитанцією № 1302 від 08.07.2011 р.

Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що 7 квітня 2009 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бескид" (кредитор) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язувався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач-2), що виникли з договору № 02/06-1 від 02.06.2008 р.

Пунктом 3.2. договору поруки від 07.04.2009 р. передбачено, що поручитель забезпечує виконання зобов'язання боржником згідно основного договору в сумі, що дорівнює 1 000 грн. 00 коп. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 позов визнав.

Стаття 175 ч.1 ГК України встановлює, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Пунктами 1, 3 ст. 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно ч. 1 ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Вантаж, не виданий одержувачеві на його вимогу протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки, якщо більш тривалий строк не встановлений договором, транспортними кодексами (статутами), вважається втраченим (ч. 2 ст. 919 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, твердження апелянта про те, що транспортне замовлення № 85 від 08.04.2009 р. є підробленим, не підписувалось фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, а відтак він не може нести відповідальність за доставку та збереження вантажу, з врахуванням вимог ч. 2 ст. 34 ГПК України безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки позивачем було сплачено третій особі вартість втраченого вантажу, у нього виникло право на стягнення в порядку регресу з відповідача-2 сплаченої третій особі суми.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зменшення суми регресної вимоги з відповідача-2 на 1 000 грн. 00 коп. у зв'язку з договором поруки укладеним між позивачем та відповідачем-1 на суму 1 000 грн. 00 коп.

Щодо твердження апелянта про необхідність припинення провадження у справі, оскільки наявне рішення суду між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

На момент прийняття Господарським судом Львівської області рішення від 19.07.2010 р. у справі № 7/61 позивачем не було відшкодовано ПАТ "Херсонський суднобудівний завод" вартість втрати вантажу, а отже і право на регресну вимогу у позивача не виникло. З огляду на викладене, твердження відповідача-2 про те, що на момент розгляду справи № 5015/2344/12 є рішення (від 19.07.2010 р. у справі № 7/61) між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, не ґрунтується на обставинах та матеріалах справи.

Відповідно до вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, які відповідають фактично встановленим обставинам, а тому рішення місцевого господарського суду від 22.12.2014 року у цій справі є законним та обґрунтованим і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, враховуючи положення ст. 49 ГПК України, колегія суддів зробила висновок про те, що витрати за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 103, 105 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 22.12.2014 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 02.03.2015р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.