ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015 року Справа № 904/8542/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді:Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: Гайдай Р.В. представник, довіреність №14/11/14 від 14.11.14

від відповідача-1: Братцева Н.С. представник, довіреність №15/10 від 15.10.14

від відповідача-1: Поліщук І.О. представник, довіреність №14 від 11.01.15

від відповідача-2: не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. у справі №904/8542/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет", смт.Ювілейне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009", м.Дніпропетровськ

до відповідача-2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Київ

про визнання договору поруки недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання договору поруки №б/н від 16.10.2013р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами ознайомлення з матеріалами справи №910/22287/14 у господарському суді м. Києва позивачу стало відомо про укладення договору поруки №б/н від 16.10.2013р. між відповідачем-1 та відповідачем-2, відповідно до якого відповідач-2 зобов'язується солідарно відповідати перед відповідачем-1 за виконання позивачем зобов'язань відносно оплати вартості товару, поставленого по договору поставки №35813 від 01.01.2013р. Цей договір був укладений без попередньої згоди на те позивача, що в свою чергу, підтверджується відсутністю на договорі поруки будь-якої печатки та підпису уповноваженого представника позивача та є підставою визнання договору поруки недійсним. Укладення фіктивного договору поруки, який жодним чином не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, змінює підсудність спору.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2015р. у справі №904/8542/14 (суддя Петренко І.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що твердження позивача на те, що договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, спростовується діями Поручителя, який після отримання відповідної вимоги Кредитора, частково виконав свої зобов'язання, а саме сплатив грошову суму у розмірі 450,00 грн., що підтверджується копією банківської виписки та квитанцією №112154427 від 31.10.2014р. Твердження позивача про те, що спірний договір поруки не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладений без участі позивача як основного боржника, суд визнав таким, що не ґрунтується на нормі права.

Позивач - ТОВ "АТБ-маркет", не погодившись із вищезазначеним рішенням господарського суду, звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2015р. у справі №904/8542/14 прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог, скаржник посилається на те, що відповідно до п.8.17. договору поставки №35813 від 01.01.2013р. постачальник зобов'язується не передавати третім особам права вимоги за цим договором без попередньої письмової згоди покупця. ТОВ "АТБ-маркет" не надавало письмову згоду на передачу (у вигляді укладення спірного договору поруки) від ТОВ "Продекспорт-2009" до ФОП ОСОБА_4 права вимоги часткового виконання зобов'язання за вищевказаним договором поставки. Таким чином, на думку позивача, договір поруки від 16.10.2013р., укладений між ТОВ "Продекспорт-2009" та ФОП ОСОБА_4 у забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "АТБ-маркет" за договором поставки №35813 від 01.01.2013р. суперечить п.3 ч.1 та ч.3 ст.512, ч.1 ст.516, ч.2 ст.556 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 - ТОВ "Продекспорт-2009" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а також фактичними обставинами справи, з дослідженням в повному обсязі всіх доказів, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Відповідач-1 вважає , що укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору поруки жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача та ґрунтується на дотриманні положень статті 627 Цивільного кодексу України. Договір поставки, що був укладений між ТОВ "АТБ-маркет" та ТОВ "Продекспорт-2009" щодо заборони заміни кредитора у зобов'язанні без згоди боржника не має відношення до договору поруки, оскільки в момент укладення такого договору заміна сторони у зобов'язанні не відбувається, а кредитор не може наперед знати, чи буде в результаті укладення такого вибору його виконання, та чи буде в результаті цього заміна кредитора.

Відповідач-2 - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 у відзиві проти викладеного в апеляційній скарзі заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити позивачеві у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області у даній справі. Відповідач-2 зазначає, що дійсно між нею та ТОВ "Продекспорт-2009" було укладено договір поруки від 16.10.2013р. В якості часткового виконання своїх зобов'язань за вказаним договором відповідач-2 перерахувала 450,00 грн. на рахунок відповідача-1. Вважає, що права позивача у зв'язку з укладанням договору поруки ніяким чином не порушені і не можуть бути порушені, а отже й відсутні підстави для його звернення до суду із вимогою про визнання договору поруки недійсним. Відповідач-1 звертає увагу суду, що договір поруки був укладений 16.10.2013р., а в жовтні 2013 року жодні позовні заяви з боку відповідача-1 не подавались, тому припущення позивача щодо зміни підсудності є невірним.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 10.02.2015р. подала клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача-2 за наявними матеріалами, яке було задоволене судовою колегією.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи 01.01.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (Постачальник) укладено договір поставки №35813 (договір поставки), за умовами якого Постачальник зобов'язався в порядку та строки, встановлені договором, передати товар у власність Покупця, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а Покупець прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором. Найменування, асортимент та ціна товару, що поставляється, вказуються у Додатку №1 до цього договору ("Специфікація/Прайс-лист"), який є його невід'ємною частиною.

Договір поставки вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом 12 місяців (п.10.1 договору).

16.10.2013р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (Кредитор) було укладено договір поруки №б/н (договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (Боржник) відносно оплати вартості товару, який поставлений Кредитором Боржнику за Договором поставки №35813 від 01.01.2013р. (основний договір) із всіма змінами та доповненнями, на суму не більше 1000,00 грн.

Послуга по наданню поручительства Поручителем по даному договору є безкоштовною (п. 1.2 Договору поруки).

Пунктом 2.1. договору поруки встановлено, що Поручитель зобов'язаний виконувати за Боржника зобов'язання останнього відносно сплати вартості товару, переданого Кредитором Боржнику у відповідності з основним договором.

Згідно п. 2.2. договору поруки, Кредитор не має права вимагати від Поручителя виконання зобов'язань за Боржника в частині оплати сум основного боргу, який виник на підставі Основного договору на суму, що перевищує 1000,00 грн.

Всі права та зобов'язання по основному договору залишаються у Боржника (пункт 2.3. договору поруки).

Протягом строку дії даного договору, Кредитор не має права змінювати умови основного договору без згоди на це Поручителя. В іншому випадку Поручитель не відповідає перед Кредитором за виконання Боржником своїх зобов'язань з моменту внесення таких змін (п. 2.4 договору поруки).

У відповідності до п.3.1. договору поруки, Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару по основному договору.

Сторони несуть передбачену діючим законодавством України відповідальність за збитки, нанесені один одному у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань по даному договору (п. 3.2 договору поруки).

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 року (п.4.1. договору поруки). Поручительство по даному договору діє до 31.12.2015 року (п.4.2. договору поруки).

ТОВ "АТБ-маркет" посилається на відсутність волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки, вважає, що договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв'язку з чим є фіктивним у відповідності до положень ст. 234 Цивільного кодексу України та повинен бути визнаний судом недійсним в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, проти чого заперечує відповідач-1, що і стало причиною спору.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу ч.ч. 1-3, ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В абзаці 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11 (із змінами і доповненнями) господарським судам роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 3.11. вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Як правильно встановив місцевий господарський суд, що знайшло підтвердження під час перегляду даної справи судом апеляційної інстанції, посилання позивача на те, що договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, спростовується діями Поручителя, який після отримання відповідної вимоги Кредитора, частково виконав свої зобов'язання, а саме сплатив грошову суму у розмірі 450,00 грн., що підтверджується копією банківської виписки від 04.11.2014р. та копією квитанції №112154427 від 31.10.2014р. (а.с.95, 100).

Отже, часткове виконання стороною свого зобов'язання свідчить про те, що договір поруки №б/н від 16.10.2013р. був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 512 Цивільного кодексу України встановлює, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем.

Відповідно до ч. 1. ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.16. вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України встановлено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Наведене відповідає також роз'ясненням, наданими господарським судам у підпункті 4.1.1 підпункту 4.1 пункту 4 Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», що з урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 ЦК України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем. За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 ЦК України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника. Водночас господарським судам слід виходити з того, що з урахуванням частини другої статті 556 та пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Посилання скаржника на п. 8.17 договору поставки відхиляється колегією суддів апеляційного господарського суду, оскільки за змістом умов цього пункту слідує, що письмове погодження позивача потрібне лише при передачі третім особам права вимоги (відступлення права вимоги), що є одним із передбачених законом способів заміни кредитора в зобов'язанні.

Решта доводів позивача про те, що дійсним наміром сторін при укладанні оспорюваного договору поруки була лише зміна підсудності спору між сторонами з приводу виконання основного договору, відхиляється колегією суддів враховуючи зокрема на те, що позивач не довів факту, що на момент укладання договору поруки між сторонами вже існував спір щодо виконання зобов'язань за основним договором. Натомість матеріалами справи, а саме наданою позивачем ухвалою господарського суду міста Києва від 17.10.2014р. у справі №910/22287/14 (а.с.23-24) підтверджено, що такий спір виник значно пізніше, ніж було укладено оспорюваний договір поруки. Щодо обрання особою певного суду, до якого вона має намір звернутися за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів, то це питання вирішується нею в межах, встановлених процесуальним законом, у даному випадку ст.ст. 12, 13, 15 та 16 Господарського процесуального кодексу України, а суд у свою чергу вирішує це питання при прийнятті позовної заяви, згідно ст. 61 названого Кодексу. Відтак виникнення у відповідача-1 внаслідок укладання оспорюваного договору поруки передбаченої ч. 3 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України можливості для розгляду спору за місцем знаходження одного з відповідачів за вибором позивача - не є порушенням норм чинного законодавства та підставою для визнання означеного договору поруки недійсним.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що в постанові Верховного Суду України від 01.09.2009р. у справі №42/492-52-116, на яку посилається позивач, дійсно мова йде про встановлену основним договором заборону передачі прав та обов'язків за цим договором третім особам без письмової згоди другої сторони, однак водночас судом встановлено, що спірний договір поруки укладено з метою приховання іншого правочину про відступлення права вимоги за основним договором, що й було покладено в основу висновку про визнання спірного договору недійсним. Таким чином, обставини даного спору не є повністю східними у обставинами, наведеними в означеній постанові Верховного Суду України, що унеможливлює застосування цього судового рішення Верховного Суду України у даній справі в порядку ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, як обов'язкове для всіх судів України в судовій практиці.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення нема.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. у справі №904/8542/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 13.02.2015р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов