РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 Справа №908/4847/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"
ДоПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
Провизнання недійсним договору

Суддя Г.П.Бондаренко

Представники сторін:

Від позивача:Кладіков М.П. (дов. б/н від 31.01.2015)
Від відповідача: Мельник І.М. (дов. №09-32/238 від 25.02.2013)

Відповідно до ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 04.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсним договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) №15-93/19-1793/06 від 10.04.2006.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 13.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 в порядку ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи на 15 днів, та в порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 03.02.2015, у зв'язку з нез'явленням представника позивача в судове засідання, невиконанням позивачем вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 03.02.2015 судом в порядку ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 04.02.2015.

В судове засідання 04.02.2015 представники сторін з'явились, надали суду усні пояснення по суті справи, позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 04.02.2015 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати недійсним пункту 2.5 договору іпотечного кредитування № 15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 року. Подана позивачем заява оцінена судом як заява про зміну предмету позову, оскільки позовні вимоги мають немайновий характер, а отже не можуть бути зменшені в кількісному вимірі. Оскільки суд не переходив до розгляду справи по суті, суд приймає подану позивачем заяву про зміну предмету позову, подану в судовому засіданні 04.02.2015 року, а отже позовні вимоги розглядаються з урахуванням заяви від 04.02.2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, пункт 2.5. та 5.1. договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 передбачають подвійну відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання у вигляді подвійного стягнення пені, що суперечить ст. 61 Конституції України. Крім того, позивач зазначає, з посиланням на ст. 217 ЦК України, що у разі відсутності в оскаржуваному договорі пункту 2.5., договір не був би укладений на тих самих умовах щодо строку та процентної ставки за користування кредитом, у зв'язку з чим оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем ототожнено поняття «плата процентів за користування кредитів» із поняттям «пеня», що відповідно до чинного законодавства не є тотожними, відтак положення оскаржуваного договору погоджені сторонами в пунктах 2.5. та 5.1. не суперечить ст. 61 Конституції України, та не передбачають подвійної відповідальності за порушення зобов'язання.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2006 між позивачем, як позивальником та відповідачем, як банком було укладено договір іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 15-93/19-1793/06 (далі за текстом кредитний договір), предметом якого відповідно до п. 1.1. (з врахуванням змін внесених сторонами до кредитного договору) є надання банком позичальнику фінансового кредиту шляхом відкриття мультивалютної відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка на період з 09.12.2010 по 10.10.2010 не може перевищувати 7 700 000, 00 доларів США та 251 708 789, 06 російських рублів (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених договором.

Кредитна заборгованість за договором у доларах США погашається позичальником 10.12.2010.

З 11.12.2010 кредитна лінія переводиться в режим не відновлювальної кредитної лінії, з лімітом, який не може перевищувати 251 708 789, 06 російських рублів (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених договором.

Кредитна заборгованість за договором в російських рублях зменшується позичальником відповідно до графіку наведеного в договорі (до 29.12.2017).

У разі, якщо встановлена кредитним договором дата (останній день строку) погашення кредиту або його частини (згідно графіку) припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то позичальник здійснює погашення кредиту або його частини, передбаченої графіком погашення кредиту, не пізніше останнього робочого дня, що передує цьому вихідному, святковому або неробочому дню.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - не пізніше 29 грудня 2017 року, або 10 днів з моменту отримання письмової вимоги банку про повернення кредиту та сплату процентів у випадках, вказаних в п. 3.3.4. договору.

Сторонами пунктом 2.2. кредитного договору (в редакції визначеній сторонами в договорі про внесення змін № 15-93/19-1793/06-20 від 22.03.2013 до договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 та в редакції визначеній сторонами в договорі про внесення змін № 15-93/19-1793/06-21 від 27.03.2013 до договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 15-93/19-1793/06 від 10.04.2006) погоджено, що проценти за користування кредитом нараховується банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за кредитом та сплачується позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 13, 1 процентів річних у доларах США. Проценти за користування кредитом в російських рублях сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 11 процентів річних.

У випадку невиконання/порушення виконання позичальником п. 3.2.14 договору, процентна ставка за користування кредитом підвищується на 1 процент річних починаючи з дня, наступного за днем, який зазначено в договорі як день виконання зобов'язання до дня виконання зобов'язань.

Процентна ставка зменшується на 1 процент річних, починаючи з дня, наступного за днем, в якому були виконані зобов'язання позичальника.

Пунктом 2.5. кредитного договору (в редакції визначеній сторонами в договорі про внесення змін № 15-93/19-1793/06-21 від 27.03.2013 до договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 15-93/19-1793/06 від 10.04.2006) сторони погодили, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого п. 1.2. договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка визначена у договорі, як дата виконання зобов'язання, до дати виконання такого зобов'язання проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки, що вказана в п. 2.2. договору, збільшеної на 3 % річних, починаючи з 01.06.2013, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно п. 2.3. договору.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору визначено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом та/або процентів за прострочення користування кредитом позичальник сплачує банку за кожний день прострочення пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно.

У випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин виключно, та сплачується позичальником у порядку, передбаченому п. 2.3. договору для нарахування та сплати процентів, на рахунок, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття.

Предметом спору є вимога позивача щодо визнання недійсним пункту 2.5 договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) №15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 з підстав його невідповідності положенням ст. 61 Конституції України.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

За твердженням позивача кредитний договір укладений між сторонами не відповідає ст. 61 Конституції України, оскільки пунктами 2.5. та 5.1. кредитного договору передбачена подвійна відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як встановлено судом, пунктом 2.5. кредитного договору сторонами передбачено сплату позичальником (у випадку порушення ним строку погашення одержаного кредиту) процентів за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки, що вказана в п. 2.2. договору, збільшеної на 3 % річних, а пунктом 5.1. договору передбачено за несвоєчасну сплату кредиту та/або процентів за користування кредитом за кожний день прострочення сплату пені.

Договір іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) №15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 є кредитним договором, отже, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (тобто, позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Також, у відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи наведені норми чинного на момент укладання кредитного договору законодавства, банк та позичальник встановили проценту ставку за користування кредитним коштами на рівні 12, 65 процентів річних та 15, 65 процентів річних, які застосовуються в залежності від настання певних обставин. Під вказаними умовами нарахування, як вірно зазначив відповідач, позивач поставив свій підпис та печатку, а отже, позивач погодився на такий порядок нарахування процентів.

Крім того, зміна процентної ставки ставилася в залежність від виконання умов, які міг та був зобов`язаний виконувати позичальник (позивач у справі).

За приписами ст. ст. 546, 549 ЦК України пенею, як видом забезпечення зобов'язання, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, за своєю правовою природою проценти у розмірі 15, 65 процентів річних встановлені п. 2.5. кредитного договору є платою за користування кредитом, яку позивач зобов'язаний сплачувати відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України, а пеня, встановлена п. 5.1. кредитного договору є неустойкою, яка сплачується у випадку порушення умов кредитного договору, як спосіб забезпечення виконання зобов'язань. Отже, враховуючи вказане, пункти 2.5. та 5.1. кредитного договору не встановлюють подвійної відповідальності за одне й те саме порушення, та відповідно жодним чином не порушують положень ст. 61 Конституції України. Відтак у суду не має підстав визначених законом для визнання недійсним договору іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) №15-93/19-1793/06 від 10.04.2006 та задоволення позовних вимог.

Зазначена позицію суду збігається, також, з позицією Вищого господарського суду України, викладеною в п. 2.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», де зазначено, що застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п'ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.02.15.

Суддя Г. П. Бондаренко