ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа № 3/64

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого - судді Давид Л.Л.

Суддів Гриців В.М.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Мазурській В.Т.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур" б/н від 29.12.2014 р. (вх. № ЛАГС 01-05/207/15 від 15.01.2015 р.)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.12.2014 р.

у справі №3/64 (суддя - Мокану В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур", м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Маргіт", с. Солочин, Свалявський район, Закарпатська область

про зобов'язання відповідача виконати умови п. 3.4 ліцензійного договору № 7 в частині визнання об'ємів реалізації мінеральної води "Лужанська 7" за період з 18.08.2004 р. по 18.08.2006 р. та стягнення заборгованості за ліцензійним договором № 7 від 18.08.2004 р. у розмірі 0,30 копійок за кожну реалізовану пляшку мінеральної води "Лужанська 7"

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маргіт», с. Солочин, Свалявський район, Закарпатська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур", м. Київ

про визнання недійсним ліцензійного договору № 7 від 18.08.2004 р.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): Кудряшов О.Ю. - представник (довіреність від 14.03.2014 р.);

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): Ігнатенко С.С. - представник (довіреність від 21.05.2014 р. №58);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12.12.2014 р. у справі №3/64 відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маргіт", с. Солочин, Свалявський район, Закарпатська область про зобов'язання виконати умови п. 3.4 ліцензійного договору № 7 в частині визначення об'ємів реалізації мінеральної води "Лужанська 7" за період з 18.08.2004 р. по 18.08.2006 р. та стягнення заборгованості за ліцензійним договором № 7 від 18.08.2004 р. у розмірі 0,30 копійок за кожну реалізовану пляшку мінеральної води «Лужанська 7». Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Маргіт", с. Солочин, Свалявський район, Закарпатська область до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур", м. Київ про визнання недійсним ліцензійного договору № 7 від 18.08.2004 р.

Рішення місцевого господарського суду за первісним позовом мотивоване тим, що за відсутності у Відповідача обов»язку вчинити дії щодо Позивача за умовами п.3.4. Договору, примусити його до виконання в натурі, застосувавши спосіб захисту прав, передбачений ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України неможливо, а відтак відмовлено в цій частині позовних вимог. Щодо стягнення заборгованості у розмірі 0,30 коп. за кожну реалізовану пляшку мінеральної води «Лужанська -7», то суд вважає, що така є неконкретизованою і її предмет сформульовано з порушенням вимог ст. 54 ГПК України, що не надає можливості визначення конкретної матеріально-правової вимоги Позивача до Відповідача, відповідно також відмовлено в її задоволенні.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання ліцензійного договору від №7 від 18.08.2004 р. недійсним, то відмовляючи в їх задоволенні, місцевий господарський суд вважає не доведеними належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України наявності підстав для визнання такого недійним, а обставини, на які в обґрунтування своїх позовних вимог посилається Позивач, в контексті ст. 207 Господарського кодексу України та ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України не породжують правових наслідків у вигляді недійсності укладеного сторонами спірного договору.

Позивач за первісним позовом - ТзОВ «Транстур», - не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу б/н від 29.12.2014 р., в якій посилається на те, що останнє прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

- суд, на думку Скаржника, дійшов хибного висновку, зазначаючи, що оскільки ТОВ «Маргіт» відповідно до п.3.4. Договору самостійно визначає об»єм виробництва та реалізації мінеральної води, що позначена знаком «Лужанська-7», то відповідно використовує знак «Лужанська-7» безкоштовно. Скаржник зазначає, що умовами договору не передбачено обов»язку ТОВ «Транстур» здійснювати контроль за об»ємом виробництва та реалізації мінеральної води, що позначена знаком «Лужанська-7». Також вважає, що судом не взято до уваги того факту, що ТОВ «Маргіт» не виконував взяті на себе по Договору зобов»язання щодо сплати винагороди за використання знаку «Лужанська-7», що і змусило ТОВ «Транстур» звернутись до суду за захистом своїх порушених прав;

- судом порушено норми ст. ст. 38, 90 ГПК України, оскільки відмовлено в задоволенні клопотання про витребування в Свалявської об»єднаної ДПІ Головного управління ДФС копій поданих ТОВ «Маргіт» додатків №8 до п.6.1. Інструкції про порядок обчислення і справляння плати за користування надрами для видобування корисних копалин, за період 2004 - 2006 р. та довідки про розмір сплаченої ТОВ «Маргіт» плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період 2004 - 2006 р. р. Вважає, що враховуючи особливості обчислення плати за користування надрами для видобування копалин - мінеральної води, отримання зазначеної інформації дало б змогу вирахувати обсяги проданої мінеральної води «Лужанська-7».

Дані обставини Скаржник вважає підставою для скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ТОВ «Транстур» до ТОВ «Маргіт» про виконання умов ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р. та просить прийняти в цій частині, нове рішення, а саме: про задоволення таких позовних вимог.

Разом з апеляційною скаргою Скаржником подано клопотання б/н від 29.12.2014 р. про витребування у Свалявської об»єднаної ДПІ Головного управління ДФС, в якій перебуває на обліку ТОВ «Маргіт»: - копії поданих ТОВ «Маргіт» додатків №8 до пункту 6.1. Інструкції про порядок обчислення і справляння плати за користування надрами для видобування корисних копалин, (затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету України по геології і використанню надр , Міністерства праці та соціальної політики України від 30.12.1997 р. №207/472/51/157) за період 2004-20036 р.- довідки про розмір сплаченої ТОВ «Маргіт» плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період 2004-2006 р. (а.с.189).

30.01.2015 р. в канцелярію суду поступило заперечення ТОВ «Маргіт» на клопотання про витребування доказів б/н від 27.01.2015 р. (а.с.194-196), в якому останній вказує, що Відповідач уже звертався з аналогічним клопотанням про надання інформації у Свалявську об»єднану ДПІ Головного управління ДФС і отримав відповідь про неможливість надання такої інформації, в якій зазначено, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України №578/8 від 12.04.2012 р. терміни зберігання даних щодо нарахування та сплати податків, зборів та інших податкових платежів згідно карток особових рахунків в розрізі суб»єктів складає 5-ть років. Щодо витребування у Свалявської ОДПІ копії поданих ТОВ «Маргіт» додатків №8 до п.6.1 Інструкції про порядок обчислення і справляння плати за користування надрами для видобування корисних копалин, затвердженої наказом від 30.12.1997 р., зазначає, що у вказаному додатку вказуються лише обсяги видобування мінеральної води у куб. м., в тому числі для промислового розливу. Однак, жодної інформації про кількість реалізованих пляшок мінеральної води з використанням знаку «Лужанська 7» додаток 8 до Інструкції №207/47251/157 не містить. Враховуючи наведене, просить відмовити Позивачеві у задоволенні клопотання про витребування доказів від Свалявської ОДПІ Головного управління ДФС.

ТОВ «Маргіт» у відзиві б/н від 27.01.2015 р. заперечує доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що Позивач безпідставно трактує п.3.4. ліцензійного договору як норму, що зобов»язує Відповідача визначати об»єми реалізації мінеральної води «Лужанська-7». Вважає, що даний пункт Договору передбачає не обов»язок, а право Відповідача самостійно визначати об»єм виробництва та реалізації мінеральної води, що позначена знаком «Лужанська-7» протягом дії договору. За відсутності у Відповідача обв»язку вчинити певні дії щодо Позивача за умовами п.3.4. Договору, вважає вірним висновок суду про те, що примусити його до виконання в натурі (зобов»язати визначити об»єми реалізації мінеральної води «Лужанська-7» за період з 18.08.2004 р. по 18.08.2006 р.), застосувавши спосіб захисту прав, передбачений ч. 2 ст. 20 ГК України (присудити до виконання обов»язку в натурі), неможливо, а відтак, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення з Відповідача заборгованості за ліцензійним договором у розмірі 0,30 коп. за кожну реалізовану пляшку мінеральної води «Лужанська-7», таку вимогу вважає необґрунтованою виходячи з її недоведеності належними та допустимими доказами, а також у зв»язку з не визначенням Позивачем ціни позову та її розрахунку. Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, як безпідставну і необґрунтовану.

02.02.2015 р. в канцелярію суду поступило клопотання від представника ТОВ «Транстур» б/н і б/д (вх. № апеляційного суду 01-04/645/15 від 02.02.2015 р. (а.с.203)) про витребування додаткових доказів, а саме: з метою встановлення об»єму мінеральної води, що видобував ТОВ «Маргіт», та подальшого вирахування кількості проданих пляшок, просить витребувати в Головному управлінні статистики у Закарпатській області інформацію про оптовий та роздрібний товарооборот мінеральної води (тис.дал код рядка 293) згідно поданого ТОВ «Маргіт» () звіту про продаж і запаси товарів (продукції) в оптовій торгівлі за 2004, 2005, 2006 р. за формою №1-опт. (затверджену наказом Держкомстату України №560 від 14.10.2004 р.), з поквартальною розбивкою.

05.02.2015 р. від представника ТОВ «Маргіт» в канцелярію суду факсимільним зв»язком поступило заперечення б/н від 05.02.2015 р. (а.с.210-211, 212-213) на вищезазначене клопотання Скаржника, в якому представник вказує, що статистичний звіт про продаж і запаси товарів (продукції) в оптовій торгівлі за формою №1-опт. не містить інформації про кількість реалізованих пляшок мінеральної води , а тим більше інформації про кількість реалізованих пляшок з використання знаку для товарів і послуг «Лужанська-7». Крім цього, вказує, що клопотання Позивача не відповідає положенням ст. 38 ГПК України, оскільки не містить обґрунтування , яким чином буде встановлена кількість проданих пляшок, виходячи з об»єму видобутої мінеральної води за відсутності у ліцензійному договорі умови про місткість пляшок, які підлягають реалізації з використанням знаку «Лужанська-7». Відповідно до цього, просить відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів в Головного управління статистики у Закарпатській області.

09.02.2015 р. в канцелярію суду від представника ТОВ «Транстур» поступило пояснення б/н від 09.02.2015 р. до клопотання про витребування доказів (а.с.215-216), в якому просить, з метою встановлення об»єму мінеральної , що видобував ТОВ «Маргіт» та подальшого вирахування кількості проданих пляшок витребувати в Свалявської ОДПІ Головного управління ДФС, в якій перебуває на обліку ТОВ «Маргіт», довідку про стан розрахунків ТОВ «Маргіт» з бюджетом по справлянню плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період 2004-2006 р. р.

Також, 09.02.2015 р. представником Скаржника долучено до матеріалів справи докази використання ТОВ «Маргіт» товарного знаку «Лужанська-7» протягом дії ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р., сертифікати якості, видані ТОВ «Маргіт» із зазначенням, що ТОВ «Маргіт» є виробником , а найменування товару - мінеральна вода «Лужанська- 7» (а.с.217-220).

09.02.2015 р. представником ТОВ «Транстур» через канцелярію суду подано клопотання б/н від 09.02.2015 р. про витребування доказів, в якому вказує, що протягом дії ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р. і на час розгляду справи судом, ТОВ «Маргіт» не виконував взяті на себе по договору зобов»язання по інформуванню ТОВ «Транстур» щодо об»ємів реалізації мінеральної води «Лужанська-7», а також ТОВ «Маргіт» не виконав вимоги суду щодо надання довідки про обсяги проданої мінеральної води «Лужанська-7» за період дії ліцензійного договору з 18.08.2004 р. по 18.08.2006 р., що заважає здійснити розрахунок заборгованості за ліцензійним договором №7 від 18.08.2004 р. та з метою встановлення об»єму проданої ТОВ «Маргіт» мінеральної води «Лужанська- 7», просить витребувати у ПАТ «Фідобанк» (01601, м. Київ, вул. Червоноармійська, 10), який є правонаступником АБ «АЖІО», у якому був відкритий рахунок ТОВ «Маргіт» № на час укладення ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р. , інформацію щодо розрахунків контрагентів з ТОВ «Маргіт», пов»язаних з реалізацією мінеральної води «Лужанська- 7», а саме виписку по рахунку за період 18.08.2004 - 18.08.2006 р. (а.с.221).

Також, 09.02.2015 р. представником Скаржника через канцелярію суду подано клопотання б/н від 09.02.2015 р. про витребування доказів, в якому зазначає, що у зв»язку з тим, що протягом дії ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р. і на час розгляду справи судом, ТОВ «Маргіт» не виконував взяті на себе по договору зобов»язання по інформуванню ТОВ «Транстур» щодо об»ємів реалізації мінеральної води «Лужанська-7», а також ТОВ «Маргіт» не виконав вимоги суду щодо надання довідки про обсяги проданої мінеральної води «Лужанська-7» за період дії ліцензійного договору з 18.08.2004 по 18.08.2006 р., що заважає здійснити розрахунок заборгованості за ліцензійним договором №7 від 18.08.2004 р., та з метою встановлення об»єму проданої ТОВ «Маргіт» мінеральної води «Лужанська- 7», просить витребувати в Свалявської ОДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області, в якій перебуває на обліку ТОВ «Маргіт» , інформацію про відкриття/закриття рахунків у банках та інших фінансових установах, з метою мати можливість адресного звернення із запитом до банку та/або фінансової установи про надання інформації щодо розрахунків контрагентів з ТОВ «Маргіт» пов»язаних з реалізацією мінеральної води «Лужанська-7» (а.с.222).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.01.2015 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур" б/н від 29.12.2014 р. (вх. № ЛАГС 01-05/207/15 від 15.01.2015 р.) на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.12.2014 р. у справі №3/64 та призначено до розгляду в судове засідання на 02.02.2015 р. в складі колегії: головуючий суддя Давид Л.Л., судді - Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (а.с.182-183).

В судове засідання 02.02.2015 р. з»явились представники сторін, які підтримали свої доводи і заперечення, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Також, представником Скаржника, підтримано клопотання про витребування доказів по справі, яке додано безпосередньо до апеляційної скарги та подане 02.02.2015 р. в канцелярію суду. Враховуючи вищенаведене, судова колегія, з метою повного та всестороннього дослідження всіх обставин справи оголосила перерву до 09.02.2015 р. до 15 год. 10 хв. (а.с.207-208).

В судове засідання 09.02.2015 р. з»явились представники обох сторін. Представник Скаржника в судовому засіданні 09.02.2015 р. підтримав заявлені в попередньому судовому засіданні клопотання, а також ті, що подані ним 09.02.2015 р.

Представник Відповідача за первісним позовом заперечив проти задоволення вищезазначених клопотань з мотивів наведених в запереченнях на них.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду, заслухавши пояснення представників сторін щодо заявлених клопотань про витребування додаткових доказів по даній справи, ухвалила відмовити в задоволенні таких, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Згідно вимог ч. 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу . Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, така порушена ухвалою господарського суду Закарпатської області від 26.08.2009 р. (а.с.1), а оскаржуване рішення прийнято 12.12.2014 р., а відтак Позивач мав час та можливість зібрати докази у даній справі, які він вважає суттєвими для розгляду справи, принаймні вчинити конкретні дії на збирання цих доказів (звернутись з запитами, тощо). Суд апеляційної інстанції не вправі збирати докази, а лише перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду прийнятого на підставі зібраних у справі доказів. Позивач не обгрунтовує належними та допустимими доказами в розумінні ст. 38 ГПК України які саме дії для зібрання доказів він вчиняв, і що такі ним не отримані з належних від нього підстав.

Представники сторін в судовому засіданні 09.02.2015 р. підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення господарського суду Закарпатської області нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

18.08.2004 р. ТОВ «Транстур» (Ліцензіар) та ТОВ «Маргіт» (Ліцензіат) укладено ліцензійний договір №7, згідно п.1.1. якого Ліцензіар надає Ліцензіату невиключне право використання «Лужанська 7» для товарів та послуг по свідоцтву України №22921 на території Закарпатської, Львівської та Волинської областей. Право використання знака «Лужанська 7» надано для товарів та послуг 32, 35, 42 класів МКТП, для яких зареєстровано знак.

Строк дії Договору встановлено протягом двох років з дня підписання (п.5.1.Договору).

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що об»єм виробництва та реалізація мінеральної води, що позначена знаком «Лужанська-7», визначається ліцензіатом самостійно.

Позивач просить зобов»язати Відповідача виконати умови п.3.4. Договору в частині визначення об»ємів реалізації мінеральної води «Лужанська-7» за період з 18.09.2004 р. по 18.08.2006 р.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що п.3.4. Договору передбачає не обов»язок, а право Відповідача самостійно визначати об»єм виробництва та реалізації мінеральної води, позначеної знаком «Лужанська-7», протягом строку дії Договору. Вірно зазначено, що п.1.2.Договору передбачає , що обсяг прав ліцензіата обмежується умовами п.3 даного Договору, а також структурою Договору, який містить розділ 8 «обов»язки і відповідальність сторін».

Позивачем не надано доказів про те, що в межах дії ліцензійного Договору №7 він звертався до Відповідача з вимогою надати будь-яку інформацію щодо реалізації мінеральної води «Лужанська-7», а тому немає підстав вважати, що в даному випадку ненаданням інформації Відповідач порушив охоронювані законом права Позивача.

У відповідності до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб»єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб»єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Проаналізувавши матеріали справи в сукупності з поясненнями представників сторін, судова колегія вважає вірним висновок суду, що за відсутності у Відповідача обов»язку вчинити певні дії щодо Позивача за умовами п.3.4.Договору, примусити його до виконання в натурі, застосувавши спосіб захисту, який передбачений ч.2 ст. 20 вищевказаного Кодексу, а саме присудження до виконання обов»язку в натурі є неможливим, а відтак правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині.

У відповідності до вимог ст.. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб»єктом підприємницької діяльності або його представником. Позовна заява повинна містити серед інших обов»язкових реквізитів також зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; суми договору (у спорах, що виникають при укладенні , зміні та розірванні господарських договорів); виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюють ся; законодавство , на підставі якого подається позов.

Позивач за первісним позовом просить стягнути заборгованість з ТОВ «Маргіт» у розмірі 0,30 коп. за кожну реалізовану пляшку мінеральної води «Лужанська-7».

Така вимога є майновою, предмет позову у якій має складати певну ціну, визначену Позивачем, однак така заявлена без ціни позову та розрахунку позовних вимог в порушення вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 06.11.2014 р. (а.с.142) серед іншого, зобов»язано Позивача подати суду визначення ціни позову та обґрунтований її розрахунок. Однак, як вбачається з матеріалів та обставин справи, така вимога суду Позивачем не виконана.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заявлена Позивачем вимога про стягнення грошових коштів є неконкретизованою і її предмет сформульовано з порушенням вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, що відповідно не дає можливості визначення конкретної матеріально-правової вимоги Позивача до Відповідача, а відтак правомірно відмовлено в її задоволенні.

Також місцевим господарським судом вірно зазначено, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, з огляду на те, що позов заявлено 18.08.2009 р. в останній день трьохрічного строку позовної давності, визначеного зі строку дії ліцензійного договору з врахуванням положень ст. 254 Цивільного кодексу України.

ТОВ «Маргіт» в даній справі заявлено зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур", м. Київ про визнання недійсним ліцензійного договору № 7 від 18.08.2004 р. (а.с.39-42), який мотивовано тим, що такий підписано не уповноваженою особою; у ТОВ «Маргіт» не було потреби укладати з ТОВ «Транстур» спірний ліцензійний договір , оскільки відповідно до ст. 500 Цивільного кодексу України останній вважає, що на законних підставах могло і надалі розливати та продавати мінеральну воду з використанням знаку «Лужанська-7» також вважає, що свідоцтво на знак для товарів і послуг «Лужанська-7», видане Відповідачу за зустрічним позовом з грубим порушенням вимог законодавства України, а тому вважає, таке недійсним.

Оцінюючи зустрічний позов ТОВ «Маргіт» в сукупності з матеріалами та обставинами справи, судова колегія вважає, що такий правомірно не задоволений судом, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов»язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства , або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб»єктності) , може бути на вимогу однієї із сторін , або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявності підстав для визнання ліцензійного договору №7 від 18.08.2004 р. недійсним, а обставини, на які в обґрунтування своїх позовних вимог посилається Позивач в контексті ст. 207 Господарського кодексу України, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України не зумовлюють правових наслідків у вигляді недійсності укладеного сторонами договору.

Як вбачається зі спірного Договору (а.с.9-13), такий підписано директорами підприємств та скріплено печатками останніх. Належних та допустимих доказів Позивач за зустрічним позовом про невідповідність підпису директора не подано, клопотань про проведення експертизи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не ставилось.

Право ТОВ «Транстур» як власника свідоцтва України №22921 від 15.01.2002 р. на знак для товарів і послуг «Лужанська -7» підтверджено рішенням господарського суду міста Києва від 09.07.2013 р. по справі №20/335, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Маргіт» до Державної служби інтелектуальної власності України, м. Київ та до ТОВ «Транстур» про визнання недійсним повністю свідоцтва України №22921 від 15.01.2002 р. на знак для товарів і послуг «Лужанська -7».

Також Скаржник в зустрічний позовній заяві зазначає про відсутність у спірному ліцензійному договорі всіх істотних умов, що свідчить, на його думку, про його неукладеність.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вивчивши умови спірного договору у сукупності з нормами чинного законодавства (ст. 1109 Цивільного кодексу України) погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відсутність у спірному ліцензійному договорі умов про порядок і строки виплати за використання об»єкта права інтелектуальної власності не дає підстав вважати його неукладеним, з огляду на те, що такий оформлено у відповідності до вимог ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

Щодо покликання Скаржника в апеляційній скарзі на порушення місцевим господарським судом норм ст. ст. 38, 90 ГПК України, які полягали у відмові в задоволенні клопотань про витребування доказів, судова колегія зазначає наступне.

Вивчивши заявлене клопотання, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що таке не відповідає положенням ст. 38 ГПК України, оскільки не містить обґрунтування, яким чином буде встановлена кількість проданих пляшок, виходячи з об»єму видобутої мінеральної води за відсутності у ліцензійному договорі умови про місткість пляшок, які підлягають реалізації з використання знаку «Лужанська-7». Крім цього, відсутні докази в матеріалах справи, які б свідчили, що заявник вчиняв дії для отримання інформації і така йому не надана відповідними органами.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33,34 ГПК України, Апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 12.12.2014 р. у справі №3/64 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстур" б/н від 29.12.2014 р. (вх. № ЛАГС 01-05/207/15 від 15.01.2015 р.) - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України в порядку та строки, передбачені статтями 109-110 Господарського процесуального кодексу України.

4. Справу № 3/64 повернути господарському суду Закарпатської області.

Повний текст постанови виготовлено 12.02.2015 р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Кордюк Г.Т.