РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015Справа №910/28370/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Укрєврохім"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська Волконського"

про стягнення 30 958,58 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Овдієнко В.Ю. за довіреністю б/н від 12.01.2015 р.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Укрєврохім" (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська Волконського" (відповідач) про стягнення 30 958,58 грн. на підставі Договору поставки № 02/07/12 від 02.07.2012 р., з яких: 23633,46 грн. основного боргу, 1939,71 грн. пені, 672,92 грн. 3% річних, 4712,49 грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/28370/14 та призначено розгляд справи на 02.02.2015 р. об 11:00 год.

27.01.2015 р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява, в якій позивач підтвердив, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між ТОВ "Сервісна компанія "Укрєврохім" та ТОВ "Кондитерська Волконського" про стягнення 30 958,58 грн., а також позивач просив долучити до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 22.12.2014 р. документи, а саме: витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно позивача та відповідача станом на 21.01.2015 р.

В судове засідання, призначене на 02.02.2015 р., представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 02.02.2015 р., не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 22.12.2014 р. не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні, призначеному на 02.02.2015 р., судом перевірено виконання сторонами вимог ухвали суду від 22.12.2014 р. про порушення провадження у справі № 910/28370/14 та встановлено, що відповідач вимог ухвали суду не виконав.

Враховуючи вищезазначене та положення п. 1, 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 02.02.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 16.02.2015 р. об 11:10 год.

03.02.2015 р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач просив вважати заявлене в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження відповідача (01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, вулиця Пушкінська, будинок 5-7/29) достовірним.

В судове засідання, призначене на 16.02.2015 р., представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 16.02.2015 р., не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 22.12.2014 р. та від 02.02.2015 р. не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Зокрема, поштове відправлення з ухвалою про порушення провадження у справі № 910/28370/14 від 22.12.2014 р., а рівно з ухвалою суду про відкладення розгляду справи від 02.02.2015 р. було направлене відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача (01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, вулиця Пушкінська, будинок 5-7/29), що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно відповідача станом на 21.01.2015 р.

Втім, поштове відправлення з ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/28370/14 від 22.12.2014 р. було повернуто органами зв'язку до Господарського суду міста Києва з довідкою (ф. 20), в якій вказано причину повернення - за закінченням встановленого строку зберігання.

За наведених обставин, судом враховані роз'яснення, надані Вищим господарським судом України у підпункті 3.9 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно яких розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Як зазначено у підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 пункту 3 вищезазначеної постанови пленуму Вищого господарського суду України, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. В абз. 3 наведеного підпункту також вказано, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За наведених обставин вважається, що відповідач був повідомлений про час і місце розгляду судом справи № 910/28370/14.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 підпункту 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні судом встановлено не було.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 16.02.2015 р. без участі представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Представник позивача в судовому засіданні 16.02.2015 р. надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядалась за наявними в ній матеріалами, оскільки відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи відповідачем суду не подано.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 16.02.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.07.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Укрєврохім" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська Волконського" (відповідач, покупець) був укладений Договір поставки № 02/07/12 (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору постачальник (позивач) зобов'язувався поставити і передати у власність покупця (відповідача), а покупець прийняти та оплатити миючі та дезінфікуючі засоби (далі -товар). Ціни на товар підлягали зазначенню у рахунках-фактурах і/або специфікаціях, які є невід'ємними частинами цього Договору.

Згідно п. 1.2. Договору встановлено, що товар поставляється окремими партіями на підставі заявки покупця (відповідача). Заявка передається в письмовій, усній формі, по факсу, електронною поштою або через представника постачальника (позивача). Про погодження заявки постачальник повідомляє покупця шляхом виставлення рахунку-фактури, а про відхилення - шляхом направлення листа-повідомлення за допомогою факсу або електронної пошти.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору сторони узгодили, що постачальник (позивач) відвантажує товар на адресу покупця (відповідача) на умовах DDP (доставка товару постачальником у пункт, зазначений покупцем) відповідно до правил ІНКОТЕРМС 2010, протягом 1-2 (одного-двух) робочих днів з моменту погодження заявки. Товар поставляється в кількості й асортименті, погоджених сторонами в заявці на товар.

Згідно п. 2.3. Договору, датою поставки вважається дата доставки товару постачальником (позивачем) до пункту призначення згідно умов поставки, вказаних в п. 2.1. Договору, що підтверджується підписом представника покупця (відповідача) на видаткових накладних.

У відповідності до п. 4.1. Договору, загальна сума Договору розраховується шляхом складання загальних сум партій товару, переданого постачальником покупцю за видатковими накладними, протягом строку дії даного Договору.

Згідно п. 4.2. Договору встановлено, що покупець (відповідач) здійснює оплату за поставлений товар шляхом банківського перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (позивача) через 14 днів після отримання товару. Розрахунки здійснюються в національній валюті України - гривні.

Відповідно до п. 8.1 Договору термін дії даного Договору починається з моменту його підписання і діє до 31.12.2012 р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань по ньому.

Як зазначив позивач у позовній заяві, ним на виконання умов Договору здійснено поставку миючих та дезінфікуючих засобів (товару) на адресу відповідача на загальну суму 24321,30 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

№ 1212 від 04 грудня 2013 року на суму 8 411,46 грн.;

№ 1247 від 13 грудня 2013 року на суму 121,74 грн.;

№ 1252 від 13 грудня 2013 року на суму 7 632,78 грн.;

№ 1284 від 26 грудня 2013 року на 2 470,80 грн.;

№ 119 від 10 лютого 2014 року на суму 5 684,52 грн.

Товар за вищенаведеними видатковими накладними був отриманий представником відповідача на підставі довіреностей № 651 від 04 грудня 2013 року, № 668 від 11 грудня 2013 року, № 696 від 25 грудня 2013 року, № 49 від 07 лютого 2014 року, про що свідчить підпис останнього на видаткових накладних.

На оплату товару за вищенаведеними видатковими накладними позивач виставив відповідачу наступні рахунки: № 4116 від 04 грудня 2013 року, № 4159 від 12 грудня 2013 року, № 4134 від 12 грудня 2013 року, № 4187 від 25 грудня 2013 року, № 124 від 06 лютого 2014 року.

Позивач зазначив, що відповідач, в порушення умов Договору, оплатив спірний товар лише частково в сумі 700,00 грн. (16.04.2014 р. 500,00 грн. та 11.07.2014 р. 200,00 грн.), що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, тоді як в іншій частині поставлений позивачем товар відповідач не оплатив.

За наведених обставин позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 23633,46 грн. (основний борг), а також про стягнення , 1939,71 грн. пені, 672,92 грн. 3% річних, 4712,49 грн. інфляційних нарахувань з огляду на порушення відповідачем зобов'язання за Договором.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач в судові засідання не з'явився, докази на спростування обставин, повідомлених позивачем, суду не подав та не надіслав.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вищенаведені умови Договору № 02/07/12 від 02.07.2012 р. свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до видаткових накладних № 1212 від 04 грудня 2013 року, № 1247 від 13 грудня 2013 року, № 1252 від 13 грудня 2013 року, № 1284 від 26 грудня 2013 року, № 119 від 10 лютого 2014 року позивач здійснив на адресу відповідача поставку товару на загальну суму 24321,30 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. № 996-XIV (із змінами і доповненнями) визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з визначенням статті 1 вищенаведеного закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" також встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р. (із змінами і доповненнями) (далі - Положення), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно пункту 2.4 Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Відповідно до п. 2.5 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Зокрема, первинними підтверджуючими документами щодо поставки товару вважаються накладні.

Отже, видаткові накладна № 1212 від 04 грудня 2013 року, № 1247 від 13 грудня 2013 року, № 1252 від 13 грудня 2013 року, № 1284 від 26 грудня 2013 року, № 119 від 10 лютого 2014 року на загальну суму 24321,30 грн., які містять підпис уповноваженої особи відповідача підставі довіреностей № 651 від 04 грудня 2013 року, № 668 від 11 грудня 2013 року, № 696 від 25 грудня 2013 року, № 49 від 07 лютого 2014 року приймаються судом у якості належних доказів по справі, що підтверджують факт поставки позивачем товару на загальну суму 24321,30 грн. та прийняття цього товару відповідачем без зауважень по кількості та якості.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 2.3. Договору датою поставки вважається дата доставки товару постачальником (позивачем) до пункту призначення згідно умов поставки, вказаних в п. 2.1. Договору, що підтверджується підписом представника покупця (відповідача) на видаткових накладних.

Згідно п. 4.2. Договору сторонами узгоджено, що покупець (відповідач) здійснює оплату за поставлений товар шляхом банківського перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (позивача) через 14 днів після отримання товару. Розрахунки здійснюються в національній валюті України - гривні.

Отже, враховуючи, що товар за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р. був отриманий відповідачем 04.12.2013 р., то з урахуванням п. 4.2 Договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за цією накладною по 18.12.2013 р. включно.

Враховуючи, що товар за видатковими накладними № 1247 та № 1252 від 13.12.2013 р. був отриманий відповідачем 13.12.2013 р., то з урахуванням п. 4.2 Договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за цими накладними включно по 27.12.2013 р.

Враховуючи, що товар за видатковою накладною № 1284 від 26.12.2013 р. був отриманий відповідачем 26.12.2013 р., то з урахуванням п. 4.2 Договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за цією накладною включно по 09.01.2014 р.

Враховуючи, що товар за видатковою накладною № 119 від 10.02.2014 р. був отриманий відповідачем 10.02.2014 р., то з урахуванням п. 4.2 Договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за цією накладною включно по 24.02.2014 р.

При цьому судом враховано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив лише часткову оплату товару за вищенаведеними видатковими накладеними в загальній сумі 700,00 грн. (16.04.2014 р. 500,00 грн. та 11.07.2014 р. 200,00 грн.), що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення відповідачем остаточного та своєчасного розрахунку за товар, поставлений позивачем за вищевказаними видатковими накладними.

Таким чином судом встановлено, що станом на час вирішення спору по суті заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений на підставі видаткових накладних № 1212 від 04 грудня 2013 року, № 1247 від 13 грудня 2013 року, № 1252 від 13 грудня 2013 року, № 1284 від 26 грудня 2013 року, № 119 від 10 лютого 2014 року становить 23621,30 грн. (24321,30 грн. - 700,00 грн. = 23621,30 грн.).

З огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 23633,46 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 23621,30 грн., тоді як в іншій частині позовних вимог про стягнення основного боргу (в розмірі 12,16 грн.) позивачу належить відмовити, враховуючи допущені останнім арифметичні помилки при визначенні суми основного боргу.

З огляду на прострочення відповідачем оплати за товар, поставлений згідно видаткових накладних № 1212 від 04 грудня 2013 року, № 1247 від 13 грудня 2013 року, № 1252 від 13 грудня 2013 року, № 1284 від 26 грудня 2013 року, № 119 від 10 лютого 2014 року, позивачем заявлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача 1939,71 грн. пені, 672,92 грн. 3% річних та 4712,49 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 р. "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до роз'яснень, наданих господарським судам у п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 5.3 Договору сторони передбачили, що за прострочення покупцем (відповідачем) строків оплати за товар, передбачених п. 4.2 Договору, він зобов'язаний, зокрема, сплатити постачальнику (позивачу) пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від розміру несплаченої суми за кожний день прострочення в оплаті.

По матеріалам справи судом встановлено строки оплати відповідачем товару відповідно до кожної зі спірних накладних, а саме:

за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р. на суму 8411,46 грн. - по 18.12.2013 р. включно;

за видатковими накладними № 1247 від 13.12.2013 р. на суму 121,74 грн. та № 1252 від 13.12.2013 р. на суму 7632,78 грн. - по 27.12.2013 р. включно;

за видатковою накладною № 1284 від 26.12.2013 р. на суму 2470,80 грн. - по 09.01.2014 р. включно;

за видатковою накладною № 119 від 10.02.2014 р. на суму 5684,52 грн. був отриманий відповідачем 10.02.2014 р. - по 24.02.2014 р. включно.

А отже, прострочення відповідачем зобов'язання з оплати за поставлений товар розпочалося:

за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р. - з 19.12.2013 р.;

за видатковими накладними № 1247 від 13.12.2013 р. та № 1252 від 13.12.2013 р. - з 28.12.2013 р.;

за видатковою накладною № 1284 від 26.12.2013 р. - з 10.01.2014 р.;

за видатковою накладною № 119 від 10.02.2014 р. - з 25.02.2014 р.

За таких обставин, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені (доданий до позовної заяви), суд прийшов до висновку, що в наведеному розрахунку позивач вірно визначив початок періоду прострочення грошового зобов'язання за кожною із спірних видаткових накладних, а також, з урахуванням умов п. 5.3 Договору, позивач мав підстави для нарахування пені, при цьому всі розрахунки виконані позивачем арифметично вірно та у відповідності до встановлених обставин справи, приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, ст. 3 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 р. "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1939,71 грн. пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням умов Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунків 3% річних (доданий до позовної заяви) суд прийшов до висновку, що в наведеному розрахунку позивач вірно визначив початок періоду прострочення грошового зобов'язання за кожною із спірних видаткових накладних, при цьому всі розрахунки виконані позивачем арифметично вірно та у відповідності до встановлених обставин справи та приписів статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 672,92 грн. 3 % річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

При здійсненні перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань судом було враховано наступне.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця -червня.

По аналогії якщо погашення заборгованості було здійснено з 1 по 15 число відповідного місяця, інфляційні зміни розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційні зміни розраховуються з врахуванням цього місяця.

Судом встановлено, що позивачем вірно здійснені інфляційні нарахування на суми боргу за видатковими накладними № 1247 від 13.12.2013 р., № 1252 від 13.12.2013 р. та № 1284 від 26.12.2013 р.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем не вірно здійснено інфляційні нарахування на суму боргу за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р. в розмірі 8411,46 грн. (в подальшому зі зменшенням цієї суми з огляду на здійснені відповідачем часткові розрахунки 16.04.2014 р. в сумі 500,00 грн. та 11.07.2014 р. в сумі 200,00 грн.). Вірним є наступний розрахунок:

- інфляційні нарахування за період з січня по квітень 2014 р. на суму 8411,46 грн. (вартість товару за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р.) становлять 539,89 грн.;

- інфляційні нарахування за період з травня по червень 2014 р. на суму 7911,46 грн. (8411,46 грн. - 500,00 грн. часткової оплати 16.04.2014 р.) = 7911,46 грн.) становлять 382,76 грн.;

- інфляційні нарахування за період з липня по листопад 2014 р. на суму 7711,46 грн. (7911,46 грн. - 200,00 грн. часткової оплати 11.07.2014 р.) = 7711,46 грн.) становлять 668,08 грн.,

Отже, за розрахунком суду, загальна сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за видатковою накладною № 1212 від 04.12.2013 р. становить 1590,73 грн. (539,89 грн. + 382,76 грн. + 668,08 грн. = 1590,73 грн.).

Крім того, позивачем не вірно здійснені інфляційні нарахування на суму боргу за видатковою накладною № 119 від 10.02.2014 р. в розмірі 5684,52 грн. за період з січня по листопад 2014 р. Оскільки прострочення з оплати за видатковою накладною № 119 від 10.02.2014 р. розпочалося тільки з 25.02.2014 р., то інфляційні нарахування на суму заборгованості в розмірі 5684,52 грн. за вищенаведеною видатковою накладною можливе лише з березня 2014 р., тоді як позивач здійснив такі нарахування з січня 2014 р. За розрахунком суду інфляційні нарахування за період з березня по листопад 2014 р. на суму 5684,52 грн. становлять 1152,20 грн.

Загальний розмір інфляційних нарахувань, за розрахунком суду, на суми боргу за спірними видатковими накладними становить 4914,03 грн. (1590,73 грн. + 25,85 грн. + 1620,64 грн. + 524,61 грн. + 1152,20 грн. + 49414,03 грн.) та фактично є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення з відповідача.

Судом враховано, що згідно п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних нарахувань в розмірі 4712,49 грн., а клопотання в порядку п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних нарахувань. Тому вимоги позивача про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 4712,49 грн. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають суми: 23621,30 грн. основного боргу, 1939,71 грн. пені, 672,92 грн. 3% річних та 4712,49 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову на відповідача покладається судовий збір в розмірі 1826,28 грн.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська Волконського" (01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, вулиця Пушкінська, будинок 5-7/29; ідентифікаційний код 33193958), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Укрєврохім" (01042, вул.. Івана Кудрі, буд. 22-А; ідентифікаційний код 37194520) 23621,30 грн. (двадцять три тисячі шістсот двадцять одну гривню 30 коп.) основного боргу, 1939,71 грн. (одну тисячу дев'ятсот тридцять дев'ять гривень 71 коп.) пені, 672,92 грн. (шістсот сімдесят дві гривні 92 коп.) 3% річних, 4712,49 грн. (чотири тисячі сімсот дванадцять гривень 49 коп.) інфляційних нарахувань, 1826,28 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять шість гривень 28 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2015 р.

Суддя Гумега О.В.