ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Справа № 910/23520/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого
Н. Волковицької Л. Рогач
за участю представників:
позивачаКононов В.В. - довіреність від 06.01.2015 р.; Храпаль М.В. - довіреність від 20.10.2014 р. Ніколаєва С.Д. - голова ФГ "Мрія"
відповідачаПисьменна Н.В. - довіреність від 19.01.2015 р.
третьої особиШевченко О.В. - довіреність від 19.01.2015 р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Мрія"
на постановувід 03.12.2014 р. Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/23520/13 господарського суду м. Києва
за позовомФермерського господарства "Мрія"
до - Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області; - Товариства з обмеженою відповідальністю "Зелена Аквахвиля"
третя особаКабінет Міністрів України
провизнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 р. ФГ "Мрія" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області та ТОВ "Зелена Аквахвиля" про:

- визнання незаконним та скасування розпорядження голови Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15.04.2013 р. № 288 про передачу в оренду водного об'єкту;

- визнання недійсним договору оренди водного об'єкту загальнодержавного значення від 16.04.2013 р. № 105, укладеного між Києво - Святошинською райдержадміністрацією Київської області та ТОВ "Зелена Аквахвиля".

Позовні вимоги з посиланням на приписи статей 92, 203, 215 Цивільного кодексу України, статей 51, 58, 59, 85 Водного кодексу України та статей 116, 123, 124, 149 Земельного кодексу України обґрунтовані тим, що оскаржуваними розпорядженням та договором оренди водного об'єкту, який переданий у користування ТОВ "Зелена Аквахвиля", порушуються права та законні інтереси позивача, як землекористувача земельної ділянки, переданої ФГ "Мрія" у постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого 10.09.2001 р. на підставі рішення Києво - Святошинською райдержадміністрацією Київської області від 16.02.1999 р., а передача водного об'єкту відповідачеві суперечить цільовому призначенню земельної ділянки, яка надана позивачу для ведення фермерського господарства та буде перешкоджати реалізації його прав та обов'язків щодо використання земельної ділянки.

Позивач також посилався на відсутність у Києво - Святошинської райдержадміністрації Київської області повноважень на розпорядження водним об'єктом, що вбачається, окрім норм чинного законодавства, також й з судової практики, зокрема, постанови Вищого господарського суду України від 21.01.2014 р. у справі № 911/1427/13.

У відзиві на позовну заяву Києво - Святошинська райдержадміністрація просила відмовити у її задоволенні вказуючи на те, що ні Конституцією України, ні Водним кодексом України, ні Законом України "Про місцеві адміністрації" не встановлено прямої заборони видавати розпорядження, і оскільки райдержадміністрація є частиною виконавчої гілки влади та здійснює державну політику, визначену Кабінетом Міністрів України в межах адміністративно - територіальної одиниці в порядку та у спосіб, визначений законом, оскаржуване розпорядження Києво - Святошинської райдержадміністрації та спірний договір є законними, а доводи позивача необґрунтованими та безпідставними.

Відповідач також вважав, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів, вказуючи на те, що ФГ "Мрія" має право на користування даною земельною ділянкою лише після укладення договору оренди в порядку статті 93 Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", який позивачем не наданий, а згідно розпорядженням Києво - Святошинської райдержадміністрації від 18.03.2010 р. № 2019 було передано частину земель ФГ "Мрія" у приватну власність громадян, про що позивач не повідомив у позовній заяві.

ТОВ "Зелена Аквахвиля" просило відмовити у задоволенні позову вказуючи, зокрема на те, що відповідно до наданого позивачем земельного акта, у постійне користування було надано земельну ділянку площею 50 га в межах згідно плану громадянці Ніколаєвій С.Д., а не позивачеві - ФГ "Мрія", тобто позивачем не доведено порушення його права та інтересів. Крім того, як зазначав відповідач, на даному земельному акті була зроблена відмітка про зміни у землекористуванні на підставі розпорядження Києво - Святошинської райдержадміністрації від 18.03.2010 р. № 2019 відповідно до якого було передано у приватну власність земельні ділянки членам фермерського господарства, у тому числі і Ніколаєвій С.Д., тобто земельна ділянка площею 50 га, яка надавалась у 2001 році у постійне користування громадянці Ніколаєвій С.Д., у 2010 році була розділена шляхом виділення з неї земельних ділянок громадянам у власність, проте, новий державний акт на землю Ніколаєвою С.Д. з визначенням розміру, кадастрового номеру та схеми земельної ділянки не отримувався, що свідчить, на думку відповідача, про відсутність спору про право.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.03.2014 р. залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Кабінет Міністрів України.

Рішенням господарського суду м. Києва від 06.08.2014 р. (судді: Босий В.П., Бойко Р.В., Літвінова М.Є.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначивши, що оскільки державний акт на право постійного користування землею був виданий Києво-Святошинською районною радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 10.09.2001 р., а Ніколаєву С.Д. обрано головою ФГ "Мрія" лише 17.11.2001 р., тобто через 2 місяці після посвідчення права постійного користування спірною земельною ділянкою, вказана земельна ділянка була отримана в постійне користування громадянкою Ніколаєвою С.Д. як фізичною особою, тобто земельна ділянка 50,0 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району, до складу якої входить оспорюваний водний об'єкт, знаходиться в постійному користуванні фізичної особи, а докази передання цього водного об'єкту у користування ФГ "Мрія" позивачем не надано, тобто не доведено порушення прав та інтересів позивача.

За апеляційною скаргою ФГ "Мрія" Київський апеляційний господарський суд (судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л., Самсін Р.І.), переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 06.08.2014 р. в апеляційному порядку, постановою від 03.12.2014 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ФГ "Мрія" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить судові рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням та неправильним застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що судами не було враховано та застосовано норм законодавства, яким врегульовані питання створення, перереєстрації та діяльності селянських (фермерських) господарств станом на 2001 рік, якими було передбачено, зокрема, що проведення переобрання голови фермерського господарства та проведення перереєстрації змін у статутних документах ФГ "Мрія" станом на 1999-2001 р. було можливо виключно після переоформлення земельної ділянки з попереднього голови господарства до нового, а відповідно до запровадженої спеціальним законом - Законом України "Про селянське (фермерське) господарство"- процедури, державний акт на право постійного користування видається до реєстрації юридичної особи - фермерського господарства. При цьому, відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" виключно після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право постійного користування землею селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Проте, вказані приписи законодавства залишені судами поза увагою.

Крім того, як зазначає заявник касаційної скарги, поза увагою судів було залишено те, що судовими рішеннями у справі № 910/211/14 підтверджено наявність права користування земельною ділянкою площею 50 га, що розташована на території Горенської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області, саме ФГ "Мрія" відповідно до Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р.

На думку скаржника, не взявши до уваги приписи статті 51 Водного кодексу України та вказавши на відсутність розподілення повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення між Камбміном України та райдержадміністрацією, судом апеляційної інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність таких повноважень у Києво - Святошинської райдержадміністрації.

При цьому, скаржник зазначає, що дійшовши висновку стосовно прийняття Києво - Святошинською райдержадміністрацією оспорюваного розпорядження від 15.04.2013 р. та укладення спірного договору від 16.04.2013 р. у межах повноважень, судами першої та апеляційної інстанції було застосовано норми статті 51 Водного кодексу України в редакції Закону України "Про аквакультуру", які набрали чинності 01.07.2013 р.

Заявник касаційної скарги також вказує на залишення судами поза увагою обставин щодо передачі за спірними розпорядженням та договором товариству разом з водним об'єктом і земельної ділянки під цим об'єктом, без оформлення у відповідності до норм земельного законодавства відповідного правовстановлюючого документу на користування земельною ділянкою під водним об'єктом.

ТОВ "Зелена Аквахвиля" у запереченнях на касаційну скаргу вказує на встановлення судами всіх обставин справи щодо недоведеності позивачем порушення його прав та інтересів та прийняття судами законних рішень.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, на підставі рішення 5 сесії ХХІІІ скликання Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 16.02.1999 р. громадянці Ніколаєвій С. Д. було видано державний акт на право постійного користування землею ІІІ-КС № 018998 від 10.09.2001 р., яким посвідчене право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення селянського (фермерського) господарства (том 1 а.с. 20).

15.04.2013 р. розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 288 "Про передачу в довгострокову оренду водного об'єкту ТОВ "Зелена аквахвиля" на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області" ТОВ "Зелена Аквахвиля" надано в оренду терміном на 25 років водний об'єкт, площа водного дзеркала якого складає 17,0 га для риборозведення на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району (том 1 а.с. 20).

16.04.2013 між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області (орендодавець) та ТОВ "Зелена Аквахвиля" (орендар) було укладено договір оренди № 105, згідно умов якого орендарю надано в оренду терміном на 25 років водний об'єкт, площа водного дзеркала якого складає 17,0 га для риборозведення на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району (том 1 а.с. 21-24).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога ФГ "Мрія" про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15.04.2013 р. № 288 про передачу в оренду водного об'єкту та визнання недійсним договору оренди водного об'єкту загальнодержавного значення від 16.04.2013 р. № 105, укладеного між Києво - Святошинською райдержадміністрацією Київської області та ТОВ "Зелена Аквахвиля", з посиланням, зокрема, на порушення прав позивача як постійного землекористувача земельної ділянки, на якій розташований вказаний водний об'єкт, переданий позивачеві разом із земельною ділянкою відповідно до Державного акта на право постійного користування землею ІІІ-КС № 018998 від 10.09.2001 р., а також з огляду на перевищення райдержадміністрацією повноважень на розпорядження водним об'єктом загальнодержавного значення.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В силу вимог частини 1 статті 6 цього Закону на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Статтею 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" встановлено, що акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Здійснюючи судовий розгляд справи та відмовляючи у задоволенні позову судами першої та апеляційної інстанції було зазначено, що оскільки Державний акт на право постійного користування землею був виданий Києво-Святошинською районною радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 10.09.2001 р., а Ніколаєву С.Д. обрано головою ФГ "Мрія" лише 17.11.2001 р., тобто через 2 місяці після посвідчення права постійного користування спірною земельною ділянкою, вказана земельна ділянка була отримана в постійне користування громадянкою Ніколаєвою С.Д. як фізичною особою і земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні саме фізичної особи, а відтак суди дійшли висновку щодо ненадання позивачем доказів передання спірного водного об'єкту в користування ФГ "Мрія", тобто не доведено порушення прав та інтересів позивача.

Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", який був чинний на момент видачі позивачу Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р., визначені економічні, соціальні і правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні, а у абзацах 1, 2 пункту 2 статті 4 закріплено, що земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, передача земельних ділянок у приватну власність і надання їх в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених (викуплених) у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно списку громадян, яким надаються земельні ділянки для організації селянського /фермерського/ господарства в Києво - Святошинському районі, який є додатком № 1 до рішення районної Ради народних депутатів від 15.10.1992 р., громадянину Величку Д.І. у постійне користування надано земельну ділянку площею 50 га (том 3 а.с. 46).

20.11.1992 р. складено акт перенесення в натуру меж наданої земельної ділянки гр. Величко Д.І. під організацію селянського /фермерського/ господарства (том 3 а.с. 47).

Статтею 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції, чинній на момент прийняття Радою народних депутатів рішення від 15.10.1992 р. про надання земельної ділянки гр. Величку Д.І.) встановлений порядок надання земель для ведення селянського (фермерського) господарства та передбачено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею. Надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті 7 цього Закону. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів. Земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами і лісовими угіддями.

За приписами частин 4 та 5 вказаної норми, громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство для одержання земельної ділянки подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцеположенням земельної ділянки заяву, яку підписує голова селянського (фермерського) господарства, що створюється, із зазначенням мети використання земельної ділянки, умов надання, її бажаний розмір і місце розташування, перелічуються члени селянського (фермерського) господарства, а також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки. За результатами розгляду заяви, після виготовлення та погодження з відповідними органами, Радою народних депутатів, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, на найближчій сесії приймається відповідне рішення про надання земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства або про відмову у наданні землі.

Як вбачається зі змісту Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р., на який посилається позивач, громадянці Ніколаєвій С.Д. на підставі рішення 5 сесії ХХІІІ скликання Києво - Сятошинської районної Ради народних депутатів Києво - Святошинського району Київської області від 16.02.1999 р. надано у постійне користування земельну ділянку площею 50 га, в межах згідно з планом, на території Горенської сільської ради Києво - Святошинського району для ведення селянського /фермерського/ господарства (том 1 а.с. 20).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, згідно з рішенням 5 сесії ХХІІІ скликання Києво - Сятошинської районної Ради народних депутатів Києво - Святошинського району Київської області від 16.02.1999 р. вилучено з користування фермера Величко Д.І. земельну ділянку площею 50 га та надано її члену фермерського господарства - дочці Ніколаєвій С.Д. за його згодою без змін цільового призначення - для ведення селянського /фермерського/ господарства (том 3 а.с. 50).

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції, чинній на момент прийняття Радою народних депутатів рішення від 16.02.1999 р.) громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство на земельній ділянці, наданій йому в постійне користування, може у разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням Ради народних депутатів, яка надала цю земельну ділянку, надати її в тимчасове користування одному із членів сім'ї, який веде спільно з ним селянське (фермерське) господарство.

За приписами статті 9 цього Закону після одержання Державного акта на право постійного користування землею, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, для чого до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створюваної організаційної форми підприємництва, список осіб, які виявили бажання створити його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документ про внесення плати за державну реєстрацію. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - Селянське (фермерське) господарство "Мрія" зареєстроване 10.09.1993 р. (том 1 а.с. 27), а згідно з пунктом 1.2 Статуту Селянського (фермерського) господарства "Мрія" (у новій редакції, затвердженій загальними зборами членів господарства відповідно до протоколу № 2 від 08.11.2006 р. та зареєстрованого 06.02.2007 р.) господарство зареєстроване Києво - Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 10.09.1993 р., номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців 1 002544 (том 1 а.с. 29).

Крім того, згідно з протоколом № 1 від 17.11.2001 р. засідання членів СФГ "Мрія", за присутності Величко Д.І. - голови господарства та Ніколаєвої С.Д. вирішено головою СФГ "Мрія" затвердити Ніколаєву С.Д. (а.с. 42). У довідці з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) зазначено, що первинна реєстрація СФГ "Мрія" проведена 10.09.1993 р. за № 38, а станом на 22.03.2006 р. керівником господарства є Ніколаєва С.Д., як й зазначені аналогічні дані у витягу з ЄДРПОУ (том 1 а.с. 37-41).

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи та відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на отримання Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р. Ніколаєвою С.Д. як фізичною особою, а відтак дійшовши висновку про недоведеність ФГ "Мрія" наявності порушення його прав та інтересів спірними розпорядженням та договором про передачу в користування водного об'єкту, судами першої та апеляційної інстанції вказані документи та приписи законодавства безпідставно були залишені поза увагою, відповідні обставини справи щодо перебування, чи навпаки, земельної ділянки, розташованої на території Горенської сільської ради Києво - Святошинського району, у користуванні ФГ "Мрія" не встановлювались.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що пунктом 3 статті 4 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" встановлено, що земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами та лісовими угіддями, по можливості наближеними до існуючих доріг, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Як вбачається з кількісної характеристики земель, наданих у постійне користування Ніколаєвій С.Д. для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р., всього передано 50 га, у тому числі: сільськогосподарських угідь - 13,6, ріллі - 8,6, кормових угідь - 5,5 та під будівлями, лісами та іншими угіддями - 36,4 (а.с. 20).

Згідно акта про передачу рекультивованої землі, порушеної гірничними роботами від 14.12.1994 р. фермером Величко Д.І. прийнята відновлена в порядку рекультивації земля площею 27,4 га, з них: рілля - 10,5 га, озеро - 16,9 га. Тимчасово використана комбінатом під глиняний кар'єр земля передана фермеру Величку Д.І. для сільськогосподарського виробництва у належному стані для вирощування сільгоспкультур (том 3 а.с. 48-49).

За інформацією Державної екологічної інспекції у Київській області від 27.11.2013 р., за результатами перевірки наданих ФГ "Мрія" матеріалів встановлено, що водний об'єкт є штучно створений (бувший кар'єр з видобутку глини), поповнення якого здійснювалось за рахунок підземних джерел та талих вод, а також зазначено, що вказаний водний об'єкт у кадастрі водних об'єктів відсутній (том 1 а.с. 69).

Проте, питання стосовно того, чи передавався Ніколаєвій С.Д. на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р. в складі переданих 50 га земель спірний водний об'єкт, судами не з'ясовувалось.

При цьому, позивач на підтвердження наявності у нього права користування земельною ділянкою площею 50 га, що розташована на території Горенської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 10.09.2001 р. посилався на обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/211/14, предметом спору у якій були вимоги ТОВ "Зелена Аквахвиля" до Києво - Святошинської райдержадміністрації, зокрема, про визнання незаконним та скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 18.03.2010 "Про передачу у власність земельних ділянок 5-ти громадянам України - членам фермерського господарства "Мрія" для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Горенської сільської ради" № 2019 та про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування ІІІ КВ № 018998, виданого 10.09.2001 з відміткою про зменшення розміру земельної ділянки на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 18.03.2010 № 2019 на земельну ділянку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, та скасування його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 18.03.2010 р. № 2019 припинено право постійного користування фермерського господарства "Мрія" в адміністративних межах Горенської сільської ради на земельну ділянку загальною площею 22,4117,05 га, що перебувала в постійному користуванні ФГ "Мрія"; передано земельні ділянки загальною площею 22,4117 га безоплатно у власність 5-ти громадянам України - членам ФГ "Мрія" для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району; вирішено виготовити державні акти 5-ти громадянам України - членам ФГ "Мрія", на право власності на землю для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Горенської сільської ради (том 1 а.с. 100). На підставі вищевказаного розпорядження Ніколаєвій С.Д., Ніколаєву В.В., Ананьєвій М.В., Милосердовій М.В. та Милосердову А.В. видано державні акти встановленого зразка на право власності щодо земельних ділянок.

Згідно зі статями 31, 34 Земельного кодексу України, статтями 7, 13 Закону України "Про фермерське господарство" громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю); громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм раніше у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

За змістом статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" правовий статус земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності, визначено як таких, що перебувають у власності членів фермерського господарства та у володінні та користуванні фермерського господарства.

Проте, вказані обставини та приписи чинного законодавства також не були враховані судами під час розгляду справи за вимогами ФГ "Мрія" щодо оскарження розпорядження райдержадміністрації та договору оренди, за яким відповідачу переданий в оренду водний об'єкт, який, за твердженням позивача, розташований на належній йому земельній ділянці.

Крім того, зі змісту судових рішень також вбачається, що здійснюючи судовий розгляд справи, посилаючись на приписи статті 51 Водного кодексу України, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що на момент прийняття Києво-Святошинською райдержадміністрацією Київської області оскаржуваного розпорядження № 288 від 15.04.2013 р. "Про передачу в довгострокову оренду водного об'єкту ТОВ "Зелена Аквахвиля" та укладення спірного договору оренди від 16.04.2013 р., Водним кодексом України не було розподілено повноважень стосовно орендодавця між центральним органом виконавчої влади та місцевим органом виконавчої влади в залежності від виду водного об'єкту, і жодної заборони реалізації відповідних повноважень саме Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області вимогами чинного законодавства встановлено не було.

Статтею 51 Водного кодексу України, якою передбачене користування водними об'єктами (їх частинами) на умовах оренди, встановлено, що у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Частинами 3-6 вказаної норми передбачено, що орендодавцями водних об'єктів (їх частин) місцевого значення є Рада міністрів Автономної Республіки Крим і обласні ради. Окремі повноваження щодо надання водних об'єктів (їх частин) місцевого значення в користування Рада міністрів Автономної Республіки Крим та обласні ради можуть передавати відповідним органам виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевим органам виконавчої влади. Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до статті 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води та територіальне море; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. До водних об'єктів місцевого значення належать: 1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення; 2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Статтею 6 цього Кодексу встановлено, що води (водні об'єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об'єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об'єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.

Проте, дійшовши висновку стосовно відсутності законодавчо встановленої заборони реалізації відповідних повноважень щодо передачі у користування водного об'єкту саме Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, судами першої та апеляційної інстанції не з'ясовувалось питання стосовно статусу спірного водного об'єкту, а саме належність цього об'єкту до водних об'єктів загальнодержавного значення або до водних об'єктів місцевого значення, що унеможливлює встановлення орендодавця такого водного об'єкту відповідно до статті 51 Водного кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження від 15.04.2013 р.

Крім того, посилаючись на Закон України "Про аквакультуру", який набрав чинності з 01.07.2013 р. та яким внесено зміни до статті 51 Водного кодексу України, виходячи з приписів частин 3, 5 статті 122 Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наявності саме у Києво-Святошинської районної державної адміністрації повноважень на розпорядження спірним водним об'єктом, залишивши при цьому поза увагою, що за приписами частини 3 статті 51 Водного кодексу України у редакції, на яку посилався суд апеляційної інстанції, водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою.

Частиною 7 статті 51 Водного кодексу України передбачено, що право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі укладення договору обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим такий договір погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а договір, укладений органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим. Договори, що укладаються Кабінетом Міністрів України, не потребують погоджень з іншими органами.

Проте, питання щодо погодження укладеного між відповідачами договору оренди водного об'єкту № 105 від 16.04.2013 р. відповідними органами судами під час розгляду справи не з'ясовувалось, в той час, як з листа Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 19.01.2015 р. вбачається, що на погодження договір оренди водного об'єкту загальнодержавного значення від ТОВ "Зелена Аквахвиля" до Державуправління не надходив, дозвіл на спеціальне використання водних ресурсів Держуправлінням не видавався (том 1 а.с. 45).

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції спір, у відповідності до визначених позивачем правових підстав для звернення до суду з позовом, на підставі дослідження всіх доказів у справі у їх сукупності та надання правомірної оцінки всім доводам та доказам сторін, виходячи з норм законодавства, розглянутий не був.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/23520/13 та рішення господарського суду м. Києва від 06.08.2014 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач