РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/29178/14

За позовом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна

госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

До Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк»

Про розірвання договору № 35-1 від 15.03.2010 та стягнення 94 500,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Коротченко О.П. - по дов. № 27/11-9Д від 13.01.2014

від відповідача Гопкало О.В. - по дов. № б/н від 01.11.2012

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» про

- розірвання договору № 35-1 від 15.03.2010 на виготовлення виробів, укладений між Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» та Публічним акціонерним товариством «Завод «Маяк»;

- стягнення з Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» грошові кошти у розмірі 94 500,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступним. 15.03.2010 між сторонами укладено договір на виготовлення виробів № 35-1, предметом якого є здійснення відповідачем робіт по створенню 10 одиниць подарункових екземплярів 7.62 кулеметів КМ (вироби). Суму договору визначили в розмірі 315 000,00 грн. Позивачем було згідно платіжного доручення № 2169 від 29.11.2010 перераховано відповідачу кошти в розмірі 315 000,00 грн. За умовами п. 3.1. договору відповідач зобов'язався виконати вироби у строк 30 діб від дати підписання сторонами договору, тобто до 14.04.2010. На день подання позову, відповідач у обумовлений строк свої зобов'язання на суму 94 500,00 грн. (три вироби) не виконав. Позивач вказує що для нього виконання зобов'язання втратило інтерес. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути кошти в сумі 94 500,00 грн., яка залишена відповідачем без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2014 порушено провадження у справі № 910/29178/14 та призначено справу до розгляду на 15.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/29178/14 від 04.02.2014, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 29.12.2014, розгляд справи був відкладений на 29.01.2015.

Відповідач у поданому 29.01.2015 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на наступне. Відповідачем на вимогу позивача про повернення коштів було надано відповідь, в якій відповідач вказав на безпідставність та наголошував на тому, що відповідач замовлення виконав та готовий передати вироби позивачу. Посилання позивача на те, що вироби мали були бути виготовлені до 14.04.2010 не відповідають дійсності, у зв'язку з тим, що сама додаткова угода була підписана сторонами лише 18.10.2010. Додаткова угода не передбачає термін передачі виробів, а отже в силу стю. 530 Цивільного кодексу України зобов'язання підлягає виконанню в будь-який час, а саме протягом семи днів від дня пред'явлення вимоги. Звертає увагу на те, що позивачем не було добросовісно дотримано умов договору, оскільки позивач неодноразово несвоєчасно здійснював авансові платежі, в супереч положенню п. 2.4 договору. Перший платіж мав надійти протягом 5 днів з моменту вступу договору в силу, а саме по 22.03.2010. Натомість, перший платіж було здійснено лише 02.07.2010 відповідно до платіжного доручення № 912 від 02.07.2010. Затримка авансових платежів є підставою для відтермінування початку виробництва виробів. Відповідачем передано 7 (сім) одиниць виробів позивачу. Решта виробів, що виготовлено, в кількості 3 (трьох) одиниць, з наступними заводськими номерами КИ-0668-11; КИ-0669-11, КИ-0670-11 і досі знаходяться на складі готової продукції № 9 відповідача. Позивач виконав зобов'язання щодо оплати виробів, проте не виконав свої зобов'язання з приймання 3 (трьох) одиниць виготовлених відповідачем виробів, в порушення п. 3.3. договору. Також, згідно п 5. додаткової угоди договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, відповідно позивач ухиляється від виконання своїх зобов'язань.

В судовому засідання 29.01.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 10.02.2015.

Відповідач у поданих 10.02.2015 до відділу діловодства суду поясненнях зазначає наступне. Відповідачем було надіслано позивачу довідку вих. № 150 від 06.02.2012, в якій відповідач вимагав негайно направити уповноваженого представника позивача на приймання-передачу виробів, відповідно до умов договору, виготовлених відповідачем за договором. Звертає увагу суду на те, що відповідач, незважаючи на те, що в договорі немає положень про необхідність повідомлення позивача про готовність передати вироби, проте як добросовісний контрагент неодноразово у телефонному режимі, а також шляхом надсилання листів повідомляв позивача про те, що вироби виготовлені та висловлював прохання надіслати представника позивача для передачі виробів. Решта виробів, котрі позивач не виявив бажання отримати у відповідача, в кількості 3 (трьох) одиниць і досі за не витребуванням позивача знаходяться на складі готової продукції № 9 відповідача. Зазначає, що готовий передати вироби позивачу у будь-який момент.

В судовому засідання 10.02.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 17.02.2015.

Позивач у поданих 17.02.2015 до відділу діловодства суду поясненнях зазначає, що відповідачем не подано належних доказів надіслання позивачу довідки № 150 від 06.02.2012 та отримання її позивачем. Відповідно до обліку та реєстрації вхідної кореспонденції у 2012 році від відповідача надійшло на адресу позивача шість листів, які за своїм змістом не відносяться до виконання договору. Інших листів не надходило. Зазначає, що лист відповідача підтверджує невиконання відповідачем зобов'язання у визначені договором строки. Строк виконання послуг у 30 діб обчислюється від додаткової угоди № 1. тобто з 18.10.2010. Відповідач мав виробити та поставити вироби до 16.11.2010. Лист датовано 06.02.2012, тобто прострочення складає більше року.

Позивач в судовому засіданні 17.02.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 17.02.2015 проти позову заперечував повністю.

В судовому засіданні 17.02.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.03.2010 між Публічним акціонерним товариством «Завод «Маяк» (виконавець) та Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (замовник) було укладено договір на виготовлення виробів № 35-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору замовник доручає, а виконавець бере виконання робіт по створенню 5 одиниць подарункових екземплярів 7,62 кулеметів КМ (далі - вироби) у наступній комплектації:

- виріб хромовий;

- новий металевий приклад;

- коробки, виготовлені із тканого матеріалу (кордури), зі стрічкою на 100 набоїв;

- планка Пікатіні;

Зовнішній вигляд виробів повинен відповідати раніше наданим і затвердженим матеріалам.

Згідно з п. 2.1. договору вартість одного виробу становить 31 500,00 грн.

Загальна сума цього договору становить 157 500,00 грн. (п. 2.2. договору)

Відповідно до п. 2.4. договору замовник виплачує виконавцеві кошти у розмірі 50% від загальної суми цього Договору прямим переказом коштів на розрахунковий рахунок виконавця у якості передоплати протягом 5 (п'яти) банківських днів після вступу цього договору в силу.

Згідно з п. 2.5. договору залишок коштів у розмірі 50% загальної суми цього договору замовник сплачує прямим переказом на розрахунковий рахунок виконавця протягом 3 (трьох) банківських днів після підписання актів прийому-передачі виробів.

Матеріали справи свідчать, що згідно платіжного доручення № 912 від 02.07.2010 позивач перерахував відповідачу плату за вироби в розмірі 157 500,00 грн., тобто з порушенням строку встановленого договором.

Пунктом 3.1. договору визначено термін виконання послуг по цьому договору 30 діб від дати підписання сторонами даного договору.

Відповідно до п. 3.2. договору сторони дійшли згоди, що датою повного закінчення послуг в обсязі прийнятих виконавцем зобов'язань по цьому договору є дата підписання акта прийому-передачі виробів.

Додатковою угодою № 1 від 18.10.2010 сторонами внесено зміни до договору збільшивши обсяг виробів до 10 одиниць та встановлено загальну суму договору в розмірі 315 000,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що згідно платіжного доручення № 2169 від 29.11.2010 позивач перерахував відповідачу плату за вироби в розмірі 157 500,00 грн.

Згідно наступних видаткових накладних відповідачем було передано, а позивачем отримано 7 (сім) виробів: № МА-0000180 від 01.07.2010; № МА-0000230 від 19.08.2010, № МА-0000280 від 18.10.2010, № МА-0000312 від 26.11.2010, № МА-0000326 від 17.12.2010, № МА-0000012 від 04.02.2011, № МА-0000043 від 16.03.2012.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань у визначений строк вироби у кількості 3 (трьох) одиниць позивачу не передав, у зв'язку з чим зобов'язання втратило інтерес для позивача, а отже є підстави для розірвання договору та повернення сплачених коштів.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з п. 6.5. договору якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до п. 6.6. договору цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або чинному законодавстві України.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема розірвання договору.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, підставою для розірвання договору може бути належним чином доведений факт невиконання відповідачем передбачених договором зобов'язань, що призводить до завдання іншій стороні значної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з цим, умовами додаткової угоди № 1 від 18.10.2010 сторони збільшивши обсяг виробів не встановили строк виконання зобов'язання відповідача щодо виконання робіт по створенню додаткових виробів.

Також слід зазначити, що ані договором ані додатковою угодою сторони не передбачили порядок передачі виробів позивачу.

Враховуючи те, що умови додаткової угоди не містять строку виконання зобов'язання відповідача по виготовленню виробів та відповідно не можливо встановити строк виконання зобов'язання відповідача, кредитор вправі вимагати його виконання у порядку ст. 530 Цивільного кодексу України, положеннями якої передбачено: якщо строк (термін) виконання зобов'язання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проте позивачем доказів в підтвердження того, що він звертався з вимогою до відповідача про виконання виробів не подано.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не було належним чином доведено порушень умов договору відповідачем щодо несвоєчасного виконання виробів та їх передачі позивачу.

З огляду на викладене, відсутні підстави для розірвання договору на виготовлення виробів № 35-1 від 15.03.2010.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сплачені ним кошти в розмірі 94 500,00 грн. є безпідставно набутими відповідачем, оскільки вони сплачені на підставі договору на виготовлення виробів, який не визнаний в установленому законодавством порядку недійсним.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся з позовними вимогами про розірвання договору та стягнення сплачених коштів.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» є необґрунтованими нормативно та документально не підтвердженими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.02.2015.

Суддя В.В.Сівакова