РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №910/24323/14

За позовомПриватного підприємства "Сімекс зооветсервіс"
До Національного університету біоресурсів і природокористування України
Простягнення 10 760,40 грн.
Суддя Борисенко І.І.

Представники за первісним позовом:

Від позивача - Рубанчук С.Д., представник за довіреністю;

Від відповідача - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 10 760,40 грн. суми заборгованості за поставлений товар.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки у спрощений спосіб останньому було поставлено товар на загальну суму 10 760,40 грн., який в порушення взятих на себе зобов'язань відповідачем не був оплачений, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

09.12.2014р. Відповідач подав до господарського суду міста Києва клопотання про направлення справи за територіальною підсудністю до господарського суду Київської області.

Подане клопотання обґрунтовано тим, що зобов'язання згідно накладних №147, №156 виникло між позивачем та відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України «Навчально-дослідне господарство «Ворзель». Відповідно до ч. 4 ст. 15 ГПК України, ч. 1 ст. 17 ГПК України відповідач просив суд направити справу до господарського суду Київської області.

Позивач письмово заперечив проти направлення справи №910/24323/14 за територіальною підсудністю до господарському суду Київської області.

Суд розглянувши подане клопотання про направлення справи за підсудністю відмовив у його задоволенні з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (далі - виконавчий орган) (ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 4 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1.9. положення "Про відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів та природокористування України Навчально-дослідне господарство "Ворзель", затвердженого 29.07.2010р. передбачено, що НДГ є відокремленим підрозділом НУБіП України з окремими правами юридичної особи, в тому числі: веде самостійний баланс, наділене частиною майна НУБіП України, має реєстраційні рахунки в Державному казначействі України, з питань діяльності НДГ від імені НУБіП України може бути стороною у суді, має гербову печатку, штапми, власні знаки, логотипи тощо.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців правовий статус відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» визначений - без права юридичної особи.

При цьому, відповідно до п. 20.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" № 10 від 24.10.2011р., територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог статті 15 ГПК за місцем знаходження відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи. Господарським судам слід також враховувати, що, оскільки відособлений підрозділ юридичної особи діє у межах наданих йому повноважень, то подання позову за місцем знаходження цього підрозділу правомірне лише тоді, коли спір випливає саме з його діяльності.

Судом встановлено, що спір виник між позивачем та відповідачем на підставі укладеного договору поставки у спрощений спосіб, у зв'язку з поставкою товару згідно видаткових накладних №№147, 156 на загальну суму 10 760,40 грн.

Як вбачається з видаткових накладних постачання відбувалось саме юридичній особі на ім'я Національного університету біоресурсів і природокористування України, а не на ім'я відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України Навчально-дослідного господарства "Ворзель".

Отже, спір зумовлено саме діяльністю юридичної особи - Національного університету біоресурсів і природокористування України.

При цьому, в силу вимог ч. 3 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України, справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та те, що, відповідно до витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» не має статусу юридичної особи, спір виник не з діяльності відокремленого підрозділу, а справа прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, суд дійшов висновку, що підстав для направлення справи до господарського суду Київської області за територіальною підсудністю немає.

Ухвалою суду від 27.01.2015р. за клопотання відповідача, відповідно до ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Позивачем подана заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 10 760,40 грн. основного боргу, 918,91 грн. 3% річних, 2 621,50 грн. індексу інфляції.

У судовому засіданні 05.02.2015р. позивач просив суд не розглядати подану раніше заяву про збільшення розміру позовних вимог, про що за зазначено у протоколі судового засідання від 05.02.2015р.

Також у судовому засіданні 05.02.2015р. позивач підтримав раніше заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 10 760,40 грн. основного боргу.

Відповідач письмових заперечень проти позову не надав, хоча й у судовому засіданні 27.01.2015р. просив надати час для можливості підготувати письмові пояснення по суті спору.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Приватним підприємством "Сімекс зооветсервіс" було поставлено Національному університету біоресурсів і природокористування України товар - племені (генетичні) ресурси - сперма, ембріони великої рогатої худоби, інструменти, ветеринарні препарати та матеріали, необхідні для штучного осіменіння тварин в 2012 році, згідно видаткових накладних №№147 від 03.04.2012р. на суму 8 636,40 грн. та №156 від 03.04.2012р. на суму 2 124 грн.

Факт надання послуг підтверджується вищезазначеними накладними, які підписані повноважними представниками Позивача, Відповідача та скріплені печатками господарюючих суб'єктів підприємницької діяльності.

Отже, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 10 760,40 грн.

Позивач, в порядку ст. 530 ЦК України звернувся до Відповідача з претензією №5 від 29.09.2014р. з проханням перерахувати суму боргу за поставлений товар в розмірі 10 760,40 грн. Вказана претензія була отримана відповідачем 03.10.2014р., але жодної відповіді в тому числі сплати заборгованості здійснено не було.

За таких обставин позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Статтею 4 ГК України передбачено, що не є предметом регулювання цього Кодексу, зокрема, майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України (частина 1). Проте, частиною 2 цієї статті передбачено, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Вказані положення кореспондуються з частиною 1 статті 175 ГК України, згідно з якою майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір надання послуг у прощений спосіб, що не суперечить вимогам ст. 181 ГК України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань (частина 7).

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом позивач 13.05.2014р. направив відповідачу претензію, яка отримана останнім 03.10.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про вимогу виконати свої обов'язки.

Враховуючи вищевикладене, відповідач повинен сплатити позивачу 10 760,40 грн., в строк встановлений приписами частини 2 статті 530 ЦК України, а саме у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Строк виконання обов'язку відповідачем щодо сплати суми заборгованості є таким, що настав.

Проте, відповідач, як у встановлений приписами частини 2 статті 530 ЦК України строк, так і на дату судового розгляду, свого зобов'язання щодо сплати суми бору в розмірі 10 760,40 грн. не виконав.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м. Київ, вул. Героїв оборони, буд. 15, ідентифікаційний код 00493706) на користь Приватного підприємства "Сімекс зооветсервіс" (08400, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Гостинна, буд. 15, ідентифікаційний код 33962400) 10 760 (десять тисяч сімсот шістдесят) грн. 40 коп. суми боргу та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 12.02.2015р.

Суддя І.І. Борисенко