РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №910/16515/14
За позовом Компанії «Прідж Холдінг С.А.»

До 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал»

2) Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур»

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг»

про визнання недійсним договору переведення боргу, додаткової угоди та застосування наслідків недійсності правочину

та за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал»

до 1) Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг»

за участю третьої, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Компанії «Прідж Холдінг С.А.»

про визнання недійсним договору переведення боргу, додаткової угоди до

договору та застосування наслідків недійсності правочину

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача Дзяйло Т.М. - по дов.;

Від відповідача1 та 3-особи з самостійними вимогами Дзяйло Т.М. в.о ген. директора;

Від відповідача 2 Вагіна А.В. - по дов.;

Демяновська Ю.Д. - по дов.;

Від відповідача 3 не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія «Прідж Холдінг С.А.» звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» про визнання недійсним договору №02-ПБ-2013 переведення боргу від 18.04.2013р. (надалі - Договір) та додаткової угоди №1 від 31.07.2013р. до Договору, а також застосування наслідків недійсності вказаного вище правочину.

В обґрунтування позовних вимог Позивач (за позовом) зазначив, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал», в порушення положень статуту, зокрема, п.п.10.7.19 та ч.3 ст.92 Цивільного кодексу України, не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності, уклав недійсний правочин, чим порушив законні права та інтереси Позивача (за первісним позовом).

Відповідач (за позовом) проти позову заперечив з тих підстав, що на момент підписання оспорюваного правочину, директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» Петельський В.П. діяв в межах повноважень, наданих йому статутом та за згодою загальних зборів учасників вказаного товариства, що виражено відповідними протоколами, а відтак посилання Позивача (за позовом), що викладені у позовній заяві, за твердженнями останнього не відповідають дійсності.

Ухвалою від 13.10.2014р. прийнято для спільного розгляду у справі №910/16515/14 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» до 1) Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур», 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні Позивача - Компанія «Прідж Холдінг С.А.» про визнання недійсним Договору, додаткової угоди №1 від 31.07.2013р. до вказаного правочину та застосування наслідків недійсності правочину.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» обґрунтовуючи подану заяву посилалось на те, що всупереч посиланням у спірному Договорі на протоколи №17/04/13 від 17.04.2013р. та №1-17/04/13 від 17.04.2013р., вищий орган товариства (Загальні збори) не надавав попередньої згоди на укладення договору, сума якого перевищує грошовий еквівалент 100 000 євро на дату укладення правочину, чим порушив законні права Позивача.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг» на призначені судові засідання 02.12.2014р., 20.01.2015р. та 05.02.2015р. не з'явився, що про дату та час повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень №200 від 03.11.2014р., №899 від 10.12.2014р., №476 від 05.01.2015р. та №689 від 29.01.2015р.

Таким чином, за висновками суду, Відповідач 3 (за первісним позовом) був належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Що ж стосується заявленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» клопотання від 05.02.2015р. про колегіальний розгляд справи, господарський суд відмовляє у його задоволенні виходячи з такого.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Третя особа з самостійними вимогами, обґрунтовуючи своє клопотання послався на систематичну неявку Відповідача в судові засідання та не подання останнім витребуваних доказів, а також на той факт, що на його думку, розглядувана справа є складною.

Проте, за висновками суду, дана справи не відноситься до категорії складних справ. Інші підстави для необхідності колегіального розгляду спору, які зазначені Позивачем за первісним позовом (зокрема, неявка учасників судового процесу в засідання суду та не подання витребуваних документів) за висновками суду, не можуть слугувати підставою для призначення колегіального розгляду.

З приводу заявленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» клопотання про виклик в засідання суду посадових осіб, а саме: директора Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур», генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал», представника Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг», господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.30 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Водночас, господарський суд зазначає, що оскільки останнім питань, які б потребували пояснень вказаних вище осіб судом не встановлено, підстав для задоволення заявленого клопотання суд не вбачає.

Розглянувши надані учасником судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2013р. між Приватним туристично-спортивним виробничо-комерційним підприємством «Вагінтур» (Кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг» (Первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» (Новий боржник) укладено Договір, відповідно до п.1 якого, даним правочином регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (Первісного боржника) у зобов'язані, що виникає із договору підряду №Л.02/01 від 07.02.2012р., укладеного між Первісним боржником та Кредитором (Основний договір).

В подальшому, між сторонами було підписано додаткову угоду №1 від 31.07.2013р. до Договору, якою в зв'язку із зменшенням ціни Договору на 331 471,65 грн., контрагенти п.2 Договору виклали в наступній редакції: «Первісний боржник переводить на Нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 3 391 773,23 грн., що виник на підставі Основного договору між Кредитором та Первісним боржником. Новий боржник зобов'язаний сплатити зазначену суму Кредитору в наступному порядку: квітень 2013р. - 370 000 грн., травень 2013р. - 370 000 грн., червень 2013р. - 331 471,68 грн., липень 331 471,65 грн., серпень 2013р. - 0 грн., вересень 2013р. - 331 471,65 грн., жовтень 2013р. - 331 471,65 грн., листопад 2013р. - 331 471,65 грн., грудень 2013р. - 331 471,65 грн., січень 2014р. - 331 471,65 грн. та лютий 2014р. - 331 471,65 грн.

Як слідує з матеріалів справи, Договір, зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» було підписано Генеральним директором Петельським В.П., який діяв на підставі статуту, попередньої згоди загальних зборів учасників, оформленої протоколом №17/04/13 від 17.04.2013р. та протоколу дирекції Товариства №1-17/04-13 від 17.04.2013р.

Як зазначив, Позивач (за позовом) та третя особа з самостійними вимогами (Товариство з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал»), директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення оспорюваного Договору.

Пунктом 2.5.2 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Виходячи з системного аналізу ст.ст.207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Разом з тим, обґрунтовуючи заявлений позов Компанія «Прідж Холдінг С.А.» та третя особа з самостійними вимогами (Товариство з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал») посилаються на порушенням Генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» Петельським В.П. вимог чинного законодавства, а саме: ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, яка встановлює недійсність правочину в судовому порядку через відсутність у особи необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Таким чином, доводи Компанії «Прідж Холдінг С.А.» викладені у позовній заяві та доводи третьої особи з самостійними вимогами (Товариство з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал») викладені в Заяві від 13.10.2014 р. № 13/10/14 є взаємосуперечливими, оскільки недійсність такого правочину встановлюється в судовому порядку.

Як зазначено у п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р. вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що у задоволенні позову Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» слід відмовити. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю, у відповідності до статті 143 Цивільного кодексу України, є статут.

Згідно з ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Так, у п.10.1 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал», затвердженого загальними зборами учасників товариства (протокол №21/03/13 від 21.03.2013р.) передбачено, що вищим органом Товариства є загальні збори учасників товариства.

У п.10.7.19 статуту визначено, що до виключної компетенції загальних зборів належить надання попередньої згоди на укладення правочину, незалежно від предмету, що створює зобов'язання для товариства на суму, що дорівнює або перевищує грошовий еквівалент 100 000 євро на дату укладення правочину; двох або більше правочинів з одним контрагентом протягом календарного місяця, сума зобов'язання за якими дорівнює або перевищує грошовий еквівалент 100 000 євро.

Водночас, у п.12.1 статуту передбачено, що будь-які договори, контракти та інші правочини, що створюють зобов'язання для товариства, укладаються за підписом Генерального директора виключно на підставі рішення дирекції, оформленого протоколом згідно п.10.8.6, або за підписом довіреної особи (осіб) на підставі довіреностей, виданих в порядку, передбаченому цим статутом.

Пункт 10.8.6 статуту визначає, що робочою формою діяльності дирекції є засідання. Засідання дирекції є повноважним, якщо на ньому присутні 2 члени дирекції.

Згідно з п.1.3.1 статуту єдиним учасником Товариства є Компанії «Прідж Холдінг С.А.».

Як вже зазначалось, Договір, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» було підписано Петельським В.П., який діяв на підставі статуту, попередньої згоди загальних зборів учасників, оформленої протоколом №17/04/13 від 17.04.2013р. та протоколу дирекції Товариства №1-17/04-13 від 17.04.2013р.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія протоколу №17/04/13 від 17.04.2013р. загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал».

Так, з вказаного протоколу слідує, що на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» були присутні: Компанія «Прідж Холдінг С.А.» та учасник вказаного вище товариства, якому належить 100% від загальної кількості, на яких було вирішено уповноважити Генерального директора Товариства Петельського В.П. провести від імені товариства відомим йому чином всі необхідні переговори та здійснити всі необхідні заходи для укладення договору переведення боргу, можливих додаткових угод та додатків до нього і підписати від імені товариства договір переведення боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпромлізинг» перед Приватним туристично-спортивним виробничо-комерційним підприємством «Вагінтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» у сумі 3 723 244,88 грн., а також інші документи з його оформлення.

Суду доведено, що на прохання Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур» Петельським В.П. з електронної адреси «Василий Петельський <vpetelskiy@qmail com> на електронну адресу заступника директора Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур» Anastasiya Vaghina <seehaya@gmail com > було скеровано сканкопії протоколів №17/04/13 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» від 17.04.2013р. та №1-17/04/13 засідання дирекції Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» від 17.04.2013р.

Таким чином, на момент підписання оспорюваного правочину 02-ПБ-2013 переведення боргу від 18.004.2013р. директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» Петельський В.П. діяв в межах повноважень, що надані статутом та за згодою зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал», що виражено відповідним протоколом.

Наразі, господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази оскарження вказаного рішення, що оформлено протоколом загальних зборів від 17.04.2013р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал», а тому, у суду відсутні підстави не приймати вказаний протокол, як належний доказ наявності у Петельського В.П. необхідного обсягу дієздатності.

В абз.6 п.3.3 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Відтак, посилання Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та третьої особи з самостійними вимогами на перевищення повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» Петельського В.П. не відповідає дійсності.

Між тим, ч.1 ст. 241 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як слідує з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» було сплачено на користь Кредитора, Приватного туристично-спортивного виробничо-комерційного підприємства «Вагінтур» кошти в сумі 740 000 грн., а саме:

370 000 грн. - платіжним дорученням №166 від 25.04.2013р.;

370 000 грн. - платіжним дорученням №234 від 16.05.2013р.

Враховуючи зазначене, суд зазначає, що у даному випадку мало місце наступне схвалення Договору шляхом перерахування Відповідачем 1, на виконання умов оспорюваного Договору, грошових коштів на рахунок Відповідача 2 у сумі 740 000 грн.

Відтак, схвалення договору унеможливлює визнання спірного правочину недійсним.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене, а також те, що підстав для визнання Договору, Позивачем (за позовом) не доведено, а судом не встановлено, за висновками суду, вимога Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» про визнання додаткової угоди №1 від 31.07.2013р., яка за своєю суттю є похідною від Основного договору, також задоволенню не підлягає.

При цьому, суд зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з наведеними обставинами, вимоги Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджитал» про застосування наслідків недійсності оспорюваного Договору є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки така вимога може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, враховуючи наведе вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Компанії «Прідж Холдінг С.А.» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір, згідно з ст.49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на Позивача та третю особу з самостійними вимогами.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Компанії «Прідж Холдінг С.А.» відмовити повністю.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Локо Діджітал» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.02.2015р.

Суддя І.І.Борисенко