КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 908/2440/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Самсіна Р.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Гречковська І.В.;

відповідача: Кім В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Гамма"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.12.2014р.

у справі №908/2440/14 (головуюча суддя Пригунова А.Б.,

судді: Гулевець О.В., Любченко М.О. )

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Гамма"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хоум

Менеджмент"

про стягнення 322 420,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Гамма" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хоум Менеджмент" (далі - відповідач) збитків у розмірі 322 420,00 грн., завданих внаслідок втрати позивачем майна (будівельне обладнання) у зв'язку з бездіяльністю відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- оцінка приміщень в будівлі корпусу №5 (під час реконструкції змінено літеру на Л1-11), розташованій за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, реалізованих відповідачу, була проведена без врахування інженерних мереж та витрачених на них матеріалів, у зв'язку з чим на балансі позивача обліковуються матеріали загальною вартістю 322 420,00 грн., які залишились у його власності, хоча фактично вибули з володіння;

- демонтаж будівельних матеріалів призведе до втрати їх призначення та руйнування, у зв'язку з чим їх вартість підлягає відшкодуванню відповідачем.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивач не надав суду документів, на підставі яких обладнання та матеріали були поставлені на баланс позивача.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14.08.2014р., на підставі ст. ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України, справу №908/2440/14 було направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва (том справи - 2, аркуш справи - 103).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2014р. справу №908/2440/14 було прийнято до провадження.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №908/2440/14 від 15.12.2014р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №908/2440/14 від 15.12.2014р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи для встановлення обставин неможливості демонтажу будівельних матеріалів, які обліковуються по бухгалтерському обліку позивача;

- суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик у судове засідання для дачі пояснень суб'єкта оціночної діяльності Намінас І.Я., яка проводила оцінку спірного нерухомого майна;

- в процесі судового розгляду відповідач повідомив суд про те, що він наразі не є власником спірних приміщень. На думку позивача, без залучення нового власника цих приміщень розгляд справи є неможливий, однак клопотання позивача про витребування у відповідача засвідчену копію договору, на підставі якого відповідач відчужив іншій особі спірне нерухоме майно було залишено судом без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.02.2015р.

29.01.2015р. та 02.02.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли доповнення до апеляційної скарги.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Самсіна Р.І.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №908/2440/14 від 15.12.2014р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.02.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

08.11.2011р. Господарським судом Запорізької області було винесено постанову у справі №12/5009/1743/11 (том справи - 1, аркуші справи - 149-150), якою позивача (Товариство з обмеженою відповідальністю «Гамма») визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Лясковця О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.11.2012р. (том справи - 1, аркуші справи - 151-153), зокрема, було звільнено ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Гамма» арбітражного керуючого Лясковця О.В. від виконання ним обов'язків ліквідатора названого товариства та призначено новим ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Плецьку Ю.В.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута.

20.12.2012р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено 12 договорів купівлі-продажу, за умовами яких продавець зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити вартість згідно з умовами договорів належного продавцю на праві власності нерухомого майна, а саме:

- нежитлового приміщення №1 підвалу літ.Л1-11 загальною площею 928,00 кв. м. (договір зареєстрований за №7412 - том справи - 1, аркуші справи - 12-13);

- нежитлового приміщення №3 першого поверху літ.Л1-11 загальною площею 478,90 кв. м. (договір зареєстрований за №7414 - том справи - 1, аркуші справи - 15-16);

- нежитлового приміщення №4 другого поверху літ.Л1-11 загальною площею 510,40 кв. м. (договір зареєстрований за №7418 - том справи - 1, аркуші справи - 18-19);

- нежитлового приміщення №5 третього поверху літ.Л1-11 загальною площею 510,40 кв. м. (договір зареєстрований за №7416 - том справи - 1, аркуші справи - 21-22);

- нежитлового приміщення №6 четвертого поверху літ.Л1-11 загальною площею 518,90 кв. м. (договір зареєстрований за №7420 - том справи - 1, аркуші справи - 24-25);

- нежитлового приміщення №7 п'ятого поверху літ.Л1-11 загальною площею 528,10 кв. м. (договір зареєстрований за №7422 - том справи - 1, аркуші справи - 27-28);

- нежитлового приміщення №8 шостого поверху літ.Л1-11 загальною площею 516,90 кв. м. (договір зареєстрований за №7424 - том справи - 1, аркуші справи - 30-31);

- нежитлового приміщення №9 сьомого поверху літ.Л1-11 загальною площею 539,80 кв. м. (договір зареєстрований за №7426 - том справи - 1, аркуші справи - 33-34);

- нежитлового приміщення №10 восьмого поверху літ.Л1-11 загальною площею 513,60 кв. м. (договір зареєстрований за №7428 - том справи - 1, аркуші справи - 36-37);

- нежитлового приміщення №11 дев'ятого поверху літ.Л1-11 загальною площею 482,10 кв. м. (договір зареєстрований за №7430 - том справи - 1, аркуші справи - 39-40);

- нежитлового приміщення №12 десятого поверху літ.Л1-11 загальною площею 483,30 кв. м. (договір зареєстрований за №7432 - том справи - 1, аркуші справи - 42-43);

- нежитлового приміщення №13 одинадцятого поверху літ.Л1-11 загальною площею 484,90 кв. м. (договір зареєстрований за №7434 - том справи - 1, аркуші справи - 45-46).

Відповідно до п.1.3 договорів купівлі-продажу вартість майна була визначена згідно із звітом про визначення ринкової вартості нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11, складеного на підставі договору на проведення незалежної оцінки№65/1-12 від 02.07.2012р. суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою - підприємцем Намінас І.Я. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №9303/10, виданий 02.02.2010р. Фондом державного майна України).

В п.3.1 договорів купівлі-продажу передбачено, що продавець зобов'язується передати майно покупцеві за актом прийому-передачі в день підписання договорів.

Відповідно до п.9.1 договорів купівлі-продажу останні вважаються укладеними і набирають чинності з моменту їх підписання сторонами, скріплення печатками та нотаріального посвідчення і діють до повного і належного виконання сторонами своїх зобов'язань за ними.

На виконання умов договорів купівлі-продажу позивач передав, а відповідач прийняв вищевказане нерухоме майно, про що сторонами було складено відповідні Акти приймання-передачі (том справи - 1, аркуші справи - 14, 17, 20, 23, 26, 29, 32, 35, 38, 41, 44, 47).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що оцінка об'єктів купівлі-продажу за укладеними між сторонами договорами була проведена без врахування наявних інженерних мереж та витрачених на них матеріалів, внаслідок чого на балансі позивача (бухгалтерський рахунок обліку 205 «Будівельні матеріали») обліковуються матеріали загальною вартістю 322 420,00 грн., які під час реконструкції згідно робочих проектів змонтовані та вбудовані у систему водопостачання та опалення будівлі корпусу №5 (літ.Л1-11), розташованої за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11.

На думку позивача, вищезгадані будівельні матеріали не можуть бути зняті з бухгалтерського обліку підприємства, оскільки акт виконаних робіт та акт введення в експлуатацію об'єкту реконструкції (літ. Л1-11) не були складені.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №02-01/06 від 02.10.2013р., в якій вимагав відшкодувати вартість матеріалів, змонтованих у будівлі корпусу №5 (літ.Л1-11), розташованої у м. Запоріжжі по пр. Маяковського, 11, шляхом зарахування на ліквідаційний рахунок позивача грошових коштів у розмірі 322 420,00 грн.

Однак звернення позивача було залишене відповідачем без належного реагування.

Позивач вважає, що він втратив будівельні матеріали (обладнання) внаслідок бездіяльності позивача, оскільки в даному випадку неможливе повернення майна (будівельних матеріалів) в натурі. Демонтаж обладнання призведе до порушення цілісності об'єкту, у зв'язку з чим, на думку позивача, відповідач повинен відшкодувати завдані позивачу збитки шляхом відшкодування вартості втраченого обладнання в розмірі його дійсної (балансової) вартості у сумі 322 420,00 грн.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача 322 420,00 грн. збитків.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Отже, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 322 420,00 грн. Вказані грошові кошти є вартістю будівельних матеріалів, змонтованих та вбудованих у систему водопостачання та опалення під час реконструкції корпусу № 5 (під час реконструкції змінено літеру на Л1-11), розташованого у м. Запоріжжі по пр. Маяковського, 11.

В ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тобто, укладаючи договори купівлі-продажу, сторони на власний розсуд визначили умови останніх і дійшли згоди щодо цих умов.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, вартість кожного з об'єктів нерухомого майна, відчужених відповідачу за договорами купівлі-продажу, була визначена на підставі оцінки розміру ринкової вартості нерухомого майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності - фізичної особи - підприємця Намінас І.Я. та вказана в договорах.

При цьому, укладені між сторонами договори купівлі-продажу не містять умов щодо відшкодування відповідачем вартості будь-яких матеріалів (обладнання).

Колегією суддів враховано посилання позивача в доповненнях до апеляційної скарги на те, що позивач продав відповідачу інші будівельні матеріали (ліфти, двері, вікна, кондиціонери, чиллери, фанкойли, вентилятори, тощо), вмонтовані в реалізоване за вищевказаними договорами купівлі-продажу нерухоме майно, за окремими договорами.

Однак при цьому, судом також враховується, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України до однієї із загальних засад цивільного законодавства віднесено свободу договору.

Згідно зі ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, позивач на власний розсуд визначив майно, відносно якого він вважав за необхідне укласти з відповідачем окремі договори купівлі-продажу, а також майно, яке було включено до складу кожного з об'єктів нерухомості, відчужених відповідачу за договорами купівлі-продажу від 20.12.2012р.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В процесі судового розгляду позивачем не було надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на реконструкцію приміщень у будівлі корпусу №5 (під час реконструкції змінено літеру на Л1-11), розташованій у м. Запоріжжі по пр. Маяковського, 11, на загальну суму 322 420,00 грн., а також не підтверджено втрату або пошкодження майна вартістю 322 420,00 грн. внаслідок дій або бездіяльності відповідача.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційним господарським судом не було встановлено повний склад правопорушення, з яким законодавство пов'язує відшкодування збитків, а саме: наявності збитків, протиправної поведінки та вини відповідача, причинно-наслідкового зв'язку між завданими збитками та діями (бездіяльністю) відповідача, а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідача).

При цьому колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що заявлена позивачем до стягнення сума за своєю правовою природою не є збитками, а тому не може бути відшкодована в порядку ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Однак позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи для встановлення обставин неможливості демонтажу будівельних матеріалів, які обліковуються по бухгалтерському обліку позивача.

Згідно з ч.1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

З наведеного випливає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (аналогічна правова позиція наведена в п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 322 420,00 грн. збитків. Питання щодо наслідків демонтажу будівельних матеріалів не входять до предмету доказування у даній справі.

Позивачем не обґрунтовано доцільності (дійсної потреби) у призначенні судової експертизи у даній справі. Тобто, в даному випадку відсутня необхідність у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування. Доказів на підтвердження протилежного позивач не надав.

Судом враховано твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик відповідно до ст. 30 Господарського процесуального кодексу України в судове засідання для дачі пояснень суб'єкта оціночної діяльності Намінас І.Я., яка проводила оцінку спірного нерухомого майна. Однак, позивачем не прийнято до уваги, що норми ст. 30 Господарського процесуального кодексу України передбачають участь у процесі посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій, державних та інших органів. Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, фізична особа - підприємець Намінас І.Я. не є ані посадовою особою, ані працівником позивача (Відкритого акціонерного товариства "Гамма"). Тобто, в даному випадку ст. 30 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню і суд правомірно відмовив в задоволенні клопотання позивача.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що згідно з поясненнями відповідача останній наразі не є власником спірних приміщень. На думку позивача, без залучення нового власника цих приміщень розгляд справи є неможливий, однак клопотання позивача про витребування у відповідача засвідченої копії договору, на підставі якого відповідач відчужив іншій особі спірне нерухоме майно, було залишено судом без задоволення.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що порядок витребування доказів наведений в ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Натомість, позивачем не обґрунтовано, які саме обставини може підтвердити або спростувати вищевказаний доказ в контексті позовних вимог про стягнення з відповідача збитків, та/або як цей доказ може вплинути на вирішення даної справи по суті заявлених вимог, у зв'язку з чим клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Загалом, відносно посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Гамма" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №908/2440/14 від 15.12.2014р. - без змін.

2. Матеріали справи №908/2440/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Р.І. Самсін