РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/24951/14

За позовомКомунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"
До Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс"
Провизнання договору частково недійсним
Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача:Башинський О.Д., представник, довіреність № 1-09 від 06.01.2015 р.;
Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2014 року Комунальне підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" звернулося до суду з позовом, який просить визнати недійсним з моменту вчинення доповнення до п. 2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних № 31-5 від 29.06.2010, внесені протоколом розбіжностей від 29.06.2010.

Провадження у справі за вказаними вимогами було порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 р. № 910/24945/14, яку призначено до розгляду на 09.12.2014.

09.12.2014 розгляд справи не відбувся у зв'язку з перебуванням судді Мандриченка О.В. у відпустці та був перенесений на 23.12.2014.

Ухвалою від 23.12.2014 за клопотанням позивача судом було продовжено строк вирішення спору у справі в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

29.01.2015, 20.01.2015 та 10.02.2015 в судових засіданнях оголошувалася перерва відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У ході розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити, мотивуючи їх тим, що при укладенні спірного договору сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов в частині порядку і підстав збору та обліку платежів, що передбачені у п. 2.4.Також, на думку Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", вартість компенсації за збір та облік платежів в розмірі 4 % є додатковим видом оплати послуг, що суперечить положенням ч. 2 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилам надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008. Крім того, позивач зауважив, що сторони, при підписанні протоколу розбіжностей до договору від 29.06.2010, діяли з перевищенням своїх повноважень, оскільки у відповідача була відсутня ліцензія на провадження фінансової діяльності та такий вид діяльності не передбачений його установчими документами, а позивач перевищив свої повноваження, оскільки, відповідно до статуту позивача, при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100 000,00 грн. необхідним є погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва, яке надано не було.

Відповідач у судове засіданні 17.02.2015 р. своїх повноважних представників не напрвив, про причини неявки суд не повідомив. У своїх письмових поясненнях відповідача проти позову заперечив, вказуючи на відсутність доказів перевищення повноважень посадовою особою позивача при підписанні спірного договору, стверджуючи, що всі істотні умови правочина при його укладенні були узгоджені і заперечуючи факт надання фінансових послуг. Крім того, відповідач просив відмовити у позові з мотивів пропуску строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" в якості замовника та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" в якості виконавця 29.06.2010 укладено договір № 31-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, за умовами якого позивач зобов'язався надавати відповідачу послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного договору, а відповідач - створювати умови, які забезпечують виконання таких послуг.

Відповідно до п. 2.4 договору, порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та Комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр". Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього договору.

Протоколом розбіжностей від 29.06.2010 до вказаного договору було доповнено п. 2.4 договору та погоджено, що 4 % з суми, яка надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу укладеного договору слідує, за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

У ч. 4 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" вказується, що у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс", підприємство створене з метою забезпечення надійного утримання та обслуговування житлового та нежитлового фонду, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, утримання прибудинкових територій, об'єктів благоустрою, додержання встановленого порядку використання жилих і нежилих приміщень житлових будинків та гуртожитків.

Основними напрямками діяльності відповідача відповідно до п. 2.2 його статуту, серед іншого, є: надання споживачам житлово-комунальних послуг за кількісними та якісними показниками, визначеними законодавством України; надання платних послуг споживачам на підставі укладених договорів, у тому числі юридичним особам, з утримання, обслуговування та ремонту квартир, приміщень, благоустрою прибудинкових територій та інших послуг, не передбачених складом витрат підприємств житлового господарства, що входять до плати за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; укладання договорів з виробниками комунальних послуг для забезпечення житлового фонду теплоенергією, електроенергією, газом та іншими енергоносіями, водопостачанням, водовідведенням, тощо.

Згідно з відомостями, вміщеними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, основними видами діяльності позивача, серед іншого, є оброблення та видалення безпечних відходів, відновлення відсортованих відходів.

Як вказувалося вище, договором № 31-5 передбачено обов'язок виконавця надавати замовнику послуги по збиранню, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів та обов'язок замовника створювати умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем. Водночас, з урахуванням мети укладення договору, деяких основних видів діяльності позивача, п.п. 2.2.5 - 2.2.7 статуту відповідача та положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець (позивач) послуг за договором є, по суті, їх виробником - особою, яка створює житлово-комунальну послугу, тоді як замовник послуг (відповідач) не є їх безпосереднім споживачем, а є, по суті, виконавцем таких послуг, який має на меті укладення договорів зі споживачами - власниками (балансоутримувачами) житлового та нежитлового фонду, щодо якого відповідач здійснює функцію утримання та обслуговування відповідно до статуту.

Отже, договір № 31-5 регулює відносини між виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, однак не регулює безпосередньо відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Водночас, сторони урегулювали у п. 2.4 договору № 31-5 (у редакції протоколу розбіжностей) відносини з приводу надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, та встановили обов'язок позивача оплатити такі послуги (відшкодувати витрати відповідача у зв'язку зі збором та обліком платежів) шляхом залишення на рахунку відповідача (після розщеплення платежів через Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр",) 4 % з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів.

Згідно з договором про надання послуг № 45-5 від 28.07.2010, укладеним між сторонами та Комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр" позивач, як управляюча компанія та відповідач як, замовник доручають, а Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", як виконавець приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок (банківський рахунок, на який надходять кошти від населення за житлово-комунальні послуги для їх подальшого розподілу (розщеплення) та відповідного перерахування згідно з чинних розпоряджень Київської міської державної адміністрації на розрахункові рахунки позивача, відповідача та Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр") від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

За твердженнями відповідача, послуги, обумовлені у до п. 2.4 договору (в редакції протоколу розбіжностей), за які позивач має сплачувати 4 % з суми, що надійшла на його рахунок, являють собою компенсацію витрат за послуги, які надає Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр", за друк платіжних документів, роботу з програмним забезпеченням, за операції по розщепленню, надання інформації на запити фізичних та юридичних осіб. Крім того, відповідач вказує, що несе додаткові витрати з заробітної плати і податків працівників, бухгалтерського обліку розрахунків з мешканцями, орендарями та власниками нежитлових приміщень, паспортистів, майстрів, двірників, які контролюють об'єми, періодичність, якість послуг з вивезення побутових відходів, а також доставку до адресатів платіжних документів для оплати послуг; за банківські послуги із загальної суми послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій, зокрема, за вивезення сміття.

Такі твердження відповідача позивачем не заперечено, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що сторони досягли згоди щодо предмету та вартості послуг (відшкодування витрат), які надаються відповідачем позивачу відповідно до п. 2.4 договору № 31-5 (у редакції протоколу розбіжностей).

Поряд з цим, суд відхиляє посилання позивача щодо відсутності доказів фактичного надання таких послуг відповідачем, як такі, що не мають відношення до предмету доказування у даній справі, оскільки факт виконання чи неналежного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань жодним чином не впливає на наявність підстав для визнання договору недійсним, а впливає лише на обов'язок з оплати таких послуг позивачем.

Доводи позивача щодо невідповідності встановлення у договорі обов'язку позивача компенсувати витрати, пов'язані зі збором та обліком платежів від населення, вимогам ч. 2 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та абз. 2 п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 вищезазначених Правил власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку 1.

Статтею 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем. Згідно з ч. 2 вказаної статті, крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказані норми регулюють відносини саме між виконавцем/виробником та споживачем житлово-комунальних послуг, тоді як було вже зазначено судом, договір, який є предметом розгляду, регулює відносини між виробником (позивачем) та виконавцем (відповідачем) послуг, а не споживачем.

Позивачем не доведено наявності у відповідача статусу споживача послуг з вивезення побутових відходів в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме: того, що відповідач є власником (балансоутримувачем) житлового або нежитлового фонду, та має намір отримувати відповідну послугу для забезпечення власних потреб та умов проживання та перебування у жилих і нежилих приміщеннях.

Крім того, до ч. 2 ст. 26 вказаного закону були внесені зміни (доповнено другим реченням) Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розрахунків за житлово-комунальні послуги" від 05.07.2011, тоді як договір № 31-5 був укладений 29.06.2010.

Так само, п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008, було викладено у редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 541 від 25.05.2011, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Тоді як для визнання договору недійсним необхідно встановити факт невідповідності умов договору нормативно-правовим актам, які були чинні саме у момент його укладення.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що тарифом на послугу з вивезення побутових відходів не передбачено компенсації витрат, які встановлені у п. 2.4 договору № 31-5, оскільки вказаним пунктом договору сторонами врегульовано порядок надання відповідачем послуг зі збору та обліку платежів від безпосередніх споживачів комунальних послуг та їх оплати (відшкодування витрат), а не сам тариф за оплату послуг, які надаються позивачем відповідачу щодо вивезення побутових відходів.

Також, важливим є той факт, що спірні 4 % компенсаційних витрат не є додатковою чи окремою оплатою послуг за договором, і сам позивач на це не вказує, а вартість цих компенсаційних витрат охоплюється вартістю послуг за договором, і позивач взагалі не веде мову про їх невідповідність затвердженим в установленому порядку тарифам.

Щодо тверджень позивач про укладення договору (у редакції протоколу розбіжностей) з перевищенням повноважень, оскільки за п. 5.2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100 000,00 грн., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 5.2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", підприємство має право укладати договори та угоди, відповідно до законодавства України, з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, окремими громадянами, як в Україні, так і за її межами. Правочини на суму, що перебільшують 100 000,00 грн. погоджуються з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Норми ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України встановлюють обов'язком кожної сторони з доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем жодним чином не доведено своїх посилань в описаній частині, оскільки до матеріалів справи не приєднано примірник статуту та не подано будь-яких документів, якими підтверджується факт перевищення директором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" повноважень на підписання договору і протоколу розбіжностей до нього.

При цьому, поданий позивачем лист Департаменту комунальної власності мста Києва № 062/12/90-6236 від 23.01.2015 не може вважатися відсутністю необхідного за п. 5.2.1 статуту позивача погодження, оскільки запит, у відповідь на який складався такий лист, суду подано не було і суду невідома суть запитуваної інформації. Так, у вказаному листі написано, що за період з 29.06.2010 по 17.12.2014 звернень від підприємства стосовно погодження правочинів до Департаменту не надходило, що не є достовірним доказом саме того, що договір № 31-5 від 29.06.2010 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних не було погоджено Головним управлінням комунальної власності м. Києва, не дивлячись на його виконання обома сторонами правочину.

Більше того, договір сторін був погоджений належним чином, оскільки містить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з відміткою "погоджено" на своїй титульній сторінці.

У ст. 181 Господарського кодексу України вказується, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що протокол розбіжностей до договору № 31-5 підписаний уповноваженими представникам сторін і не є додатком чи додатковою угодою до договору, а є формою погодження договірних прав та обов'язків сторін, тобто, самим договором, тому і не потребує окремого погодження Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Крім того, безпідставними є посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії на провадження фінансової діяльності, якою, на думку позивача, є діяльність щодо надання послуг з обліку та збору платежів (відшкодування відповідних витрат (п. 2.4 договору в редакції протоколу розбіжностей).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 ст. 4 вказаного закону визначено перелік послуг, які вважаються фінансовими.

Проте, суд приходить до висновку, що надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, що врегульовано п. 2.4 договору № 31-5 в редакції протоколу розбіжностей, не містить ознак фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Закон України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" так само не передбачає, що надання відповідних послуг є видом господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Щодо доводів позивача про порушенням відповідачем господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) при укладенні договору, а саме відсутності в установчих документах відповідача такого виду господарської діяльності як надання послуг щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, (що передбачено п. 2.4 договору № 31-5 в редакції протоколу розбіжностей), суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) , як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

З огляду на те, що законом закріплено принцип загальної (універсальної) правоздатності юридичних осіб та послуги, які надаються відповідачем не є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензування, то сам лише факт відсутності у статуті відповідача такого виду діяльності жодним чином не впливає на право відповідача її здійснювати.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачають, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11).

Сукупність наявних у справі доказів, наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору в частині п. 2.4 договору № 31-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 в редакції протоколу розбіжностей недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як вказувалося вище, відповідач просить застосувати до позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" передбачені Цивільним кодексом України наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки вважає їй пропущеними.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України вказується, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З аналізу зазначеної норми законодавства слідує, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Оскільки суд дійшов висновку, що відсутність порушення право сторін правочину в оспорюваній частині, підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності відсутні.

У зв'язку з відмовою у позові судові витрати у справі, відповідно до приписів ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О. В. Мандриченко
Дата складання рішення 23.02.2015 р.