ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"09" лютого 2015 р.Справа № 922/5720/14
Господарський суд Харківської області у складі:
судді Калантай М.В.
при секретарі судового засідання Дем'яновій Є.Є.
розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаб-Універсум" м. Київ
до Державної установи "Інститут патології хребта та суглобів ім. професора М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України" м. Харків
про стягнення коштів в сумі 1289294,77грн.
за участю представників сторін:
від позивача: Гетьман М.О. - дов. від 23.01.15.
від відповідача: Гапєєв Л.В. - дов. від 26.01.15., Матушкіна В.П. - дов. від 09.02.15.
У судовому засіданні з 27.01.15. по 09.02.15.
була оголошена перерва
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лаб-Універсум", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Державної установи "Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І.Ситенка Національної академії медичних наук України" про стягнення 1289294,77грн.
В обгрунтування заявленого позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати отриманого товару.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги (з урахуванням заяви про їх зменшення) підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.
Господарським судом вказана заява позивача про зменшення позовних вимог долучена до матеріалів справи, розглянута та задоволена, оскільки такі дії позивача не суперечать приписам чинного законодавства та не порушують чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.
Відповідач, Державна установа "Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І.Ситенка Національної академії медичних наук України", у відзиві на позов вказав на те, що він є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок коштів Державного бюджету. Позовні вимоги визнав в частині стягнення основного боргу та заперечив проти стягнення суми інфляційних нарахувань та 3% річних.
У доповненні до відзиву відповідач просив суд додатково зобов'язати Управління Державної Казначейської служби України в Харківській області перерахувати кошти в сумі 1289294,77грн. для погашення його заборгованості перед позивачем.
Відповідачем заявлене клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області, посилаючись на те, що його участь у справі допоможе об'єктивно дослідити всі обставини справи, а прийняття рішення у даній справі може вплинути на його права та обов'язки.
Позивач проти задоволення вказаного клопотання заперечив, вказавши на відсутність правових підстав для такого задоволення.
Крім того відповідачем заявлене клопотання про виклик для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи, посадових осіб Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області з огляду на те, що бюджетна кредиторська заборгованість відповідача виникла внаслідок непроведення платежів органами казначейської служби.
Розглянувши вказані клопотання відповідача господарський суд Харківської області дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на відсутність наявності юридичного інтересу казначейського органу у даній справі, оскільки відповідно до приписів чинного законодавства останній не здійснює фінансування розпорядників/одержувачів бюджетних коштів, а виконує лише їх розрахунково-касове обслуговування, тому прийняття рішення у цій справі ніяким чином не може вплинути на його права та обов'язки.
Відповідачем також заявлене клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів у зв'язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.
Дане клопотання судом відхилене з огляду на таке.
Статтею 69 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.
У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.
Як вбачається із матеріалів справи позовна заява надійшла до суду 09.12.2014 року, провадження у справі було порушене та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.01.2015 року. У вказаному судовому засіданні був присутній саме представник відповідача Л.В.Гапєєв, що підтверджується наданою до матеріалів справи довіреністю та протоколом судового засідання. У судовому засіданні оголошувалась перерва по 09.02.2015 року, тобто протягом даного часу відповідач не був позбавлений можливості направити цього або іншого свого представника з належним чином підтвердженими повноваженнями для ознайомлення з матеріалами справи.
Суд вважає за необхідне вказати на те, що у відповідності до частини 3 статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Суд зазначає, що до матеріалів справи сторонами надано достатньо документів, які мають значення для повного, об'єктивного та правильного вирішення спору по суті.
На підставі статті 121 ГПК України відповідач звернувся до господарського суду з клопотанням, в якому просив суд, з урахуванням наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення та роблять його неможливим, відстрочити виконання рішення суду до 01.01.2016 року - наступного бюджетного року.
Господарським судом вказане клопотання залишене без задоволення як безпідставне, оскільки з огляду на приписи статті 121 Господарського процесуального кодексу України, ними визначена процесуальна можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають саме під час виконання рішення господарського суду.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
Державною установою "Інститут патології хребта та суглобів ім. проф.М.І.Ситенка Національної академії медичних наук України" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лаб-Універсум" (постачальник) 05.11.2013 року укладено договір №8 про закупівлю медичного обладнання за державні кошти (далі - договір).
За умовами вказаного договору постачальник зобов'язався у 2013 своєчасно поставляти та передавати у власність замовника товар - за ДК 016 2010 код 26.51.5 - прилади для контролювання інших фізичних характеристик (інструменти й апаратура, що базується на використовуванні оптичного випромінювання, н.в.і.у): лот 1 - аналізатор гематологічний -1 од.; лот 2 - аналізатор біохімічний -1 од.; лот 3 - аналізатор крові та електролітів - 1 од.; лот 4 - коагулометр - 1 од., а замовник приймати та своєчасно сплачувати за товар. Специфікація містить найменування, кількість товару, одиницю виміру, ціну за одиницю та загальну вартість товару та є невід'ємною частиною даного договору (п.1.1.,1.2. договору).
Згідно з пунктом 3.1 договору його загальна сума складає 1057850,00грн.
Пунктом 4.1. договору сторони передбачили, що розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати, яка здійснюється на підставі п.1 Постанови КМУ №1404 від 09.10.2006р. "Питання попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповується за бюджетні кошти" із змінами, в розмірі 100% від суми вказаної в п. 3.1. цього договору. Головний розпорядник коштів "Національна академія медичних наук України", дозвіл на попередню оплату №8-06/922 від 07.05.2013р.
За п. 5.3. договору датою виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару вважається дата його надходження у кількості та якості, що відповідають вимогам цього договору про закупівлю на склад замовника.
Відповідно до пункту 6.4.1. постачальник має право на дострокову поставку товарів за письмовим погодженням замовника в цьому випадку замовник повинен провести розрахунки терміново по мірі надходження фінансування з Державного бюджету.
Таким чином замовник погодився на отримання товару у відповідності до п. 6.4.1. договору.
Однак, оплата товару замовником здійснена не була, з огляду на що за ним утворилась заборгованість в сумі 1057850,00 грн.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.ст. 174, 179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) договір є підставою виникнення господарських прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтями 691 та 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу; покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом, на оплату поставленого товару відповідачу було надано рахунки-фактури: №СФ-1427 від 15.11.2013р., №СФ-1547 від 20.12.2013р. та №СФ-1552 від 25.12.2013р. на загальну суму 1057850,00 грн.
Проте, відповідач свої грошові зобов'язання за договором належним чином не виконав, оплату товару не здійснив.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги здійснення позивачем поставки товару та отримання його відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та визнаний відповідачем.
При цьому, твердження відповідача щодо неоплати отриманого ним товару через відсутність своєчасного бюджетного фінансування, що на думку замовника, спростовує факт його вини в порушенні грошових зобов'язань за договором та підтверджує вину казначейської служби, суд до уваги не приймає за наступних підстав.
Згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.
Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
В постанові від 15.05.2012 у справі №11/446 Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність бюджетної організації і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.02.2014р. Вищого господарського суду України по справі №910/9231/13.
За таких обставин, враховуючи приписи чинного законодавства, позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що наведені вище твердження відповідача є необґрунтованими та безпідставними.
За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом наданий позивачем розрахунок перевірено та визнано вірним.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та суми інфляційних нарахувань є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість, з урахуванням зменшення, вимог позивача щодо стягнення заборгованості.
У відповідності до статті 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись статтями 22, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
Це рішення є підставою для повернення судового збору з державного бюджету.
Рішення може бути оскаржене у встановленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя М.В. Калантай