ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа № 922/4744/13

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Шевель О. В. , суддя Шутенко І.А.

при секретарі Литвиновій К.О.

за участю представників:

прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері - Волик О.Г. (посвідчення №0120011 від 30.10.12)

першого позивача - Міністерства оборони України - Фівкін П.М. (довіреність №220/871/д від 17.11.14)

другого позивача - Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова - Мартиненко А.М. (довіреність № 6376 від 24.12.14), Шило О.П. (наказ № 209 від 20.11.12),

першого відповідача - Харківської міської ради - Маринушкіна Л.В. (довіреність № 08-11/4670/2-14 від 24.12.14),

другого відповідача - ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_7 (довіреність б/н від 24.04.14р.), ОСОБА_8 (довіреність б/н від 24.04.14),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_6 (вх. №4258 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 03.11.14 у справі № 922/4744/13

за позовом Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України в інтересах держави в особі:

1) Міністерства оборони України, м.Київ,

2) Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова,

до 1) Харківської міської ради, м.Харків,

2) ФОП ОСОБА_6, м.Харків,

про визнання недійсними пунктів рішення та договору оренди землі

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року Харківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері і Центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, за участі третьої особи - ФОП ОСОБА_6 про:

- визнання недійсними пункту 8.2 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.05 в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0523 га по АДРЕСА_1, та пункту 1.4 додатку 3 в частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1;

- визнання недійсним пункту 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.05 в частині надання громадянину ОСОБА_6 в оренду строком до 01.09.30 земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.06 за №25.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.03.2014 р. (суддя Светличний Ю.В.) позов задоволено частково, а саме:

- визнано недійсним пункт 8.2 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 року у частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, пункт 1.4 додатку 3 у частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1;

- визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.05 у частині надання громадянину ОСОБА_6 в оренду строком до 01.09.30 року земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі;

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

За апеляційними скаргами прокурора, Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_6 Харківський апеляційний господарський суд (судді: Пелипенко Н.М., Івакіна В.О., Ільїн О.В.), переглянувши рішення господарського суду Харківської області від 13.03.2014 р. в апеляційному порядку, постановою від 19.06.2014 р. скасував пункт 4 резолютивної частини рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив, визнав недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за № 25.

Постановою Вищого господарського суду України від 12 серпня 2014 року у справі №922/4744/13 касаційну скаргу задоволено частково, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2014 р. у справі № 922/4744/13 та рішення господарського суду Харківської області від 13.03.2014 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

За результатами нового розгляду справи місцевим господарським судом прийнято рішення від 03.11.14 (суддя Жигалікін І.П.), яким позов задоволено повністю. Визнано недійсними пункт 8.2 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.05 у частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га в м. Харкові по АДРЕСА_1, пункт 1.4 додатку 3 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.05 у частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1. Визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.05 у частині надання громадянину ОСОБА_6 в оренду строком до 01.09.30 земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.06 за №25. Стягнуто з Харківської міської ради на користь державного бюджету України 1147,00 грн. судового збору. Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь державного бюджету України 1147,00 грн. судового збору.

Другий відповідач, ФОП ОСОБА_6, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням правил підвідомчості, за неповного з'ясування обставин справи, без застосування до спірних правовідносин законодавства, яке підлягало застосуванню, просить оскаржуване рішення скасувати та припинити провадження у справі відповідно до ст.80 ГПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.14 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 22.01.15.

Перший позивач - Міністерство оборони України - 22.01.15 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів апелянта, просить залишити оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні 22.01.15 було оголошено перерву до 12.02.15.

Другий позивач - КЕВ м.Харкова - 04.02.15 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення місцевого господарського є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перший відповідач - Харківська міська рада - 11.02.15 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права (зокрема, щодо визначення підвідомчості спору) та неповне з'ясування обставин справи.

Військовою прокуратурою Харківського гарнізону Центрального регіону України також 11.02.15 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому даний учасник процесу, зазначаючи, що вказаний спір підвідомчий господарському суду і що судом першої інстанції надано належну правову оцінку обставинам справи, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

12.02.15 апелянтом надано суду письмові пояснення, в яких ФОП ОСОБА_6 зокрема наполягає на тому, що спірна земельна ділянка була вилучена із земель оборони у встановленому порядку (а саме, на думку апелянта, відчуження Міністерством оборони України будівлі, на якій знаходиться вказана ділянка, є доказом зміни її цільового призначення) і що вона не використовується першим відповідачем у підприємницькій діяльності.

Представником Міністерства оборони України 12.02.15 надано суду пояснення щодо підвідомчості спору, в яких даний учасник процесу зазначає, що, на його думку, дана справа належить до юрисдикції господарського суду.

У судовому засіданні 12.02.15 було оголошено перерву до 17.02.15.

У судовому засіданні 17.02.15 представники учасників процесу підтримали викладену ними письмово правову позицію.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях представників сторін, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

09.07.98 виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі рішення міськвиконкому від 13.05.98 №399 Харківській квартирно-експлуатаційній частині (далі - КЕЧ) району було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-33-01-001736, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 352 та яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4620 га., розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту зазначеного Державного акту на право постійного користування землею серії ХР-33-01-001736 вбачається, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1, надана Харківській КЕЧ району в постійне користування для експлуатації і обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд.

Приналежність даної ділянки до категорії земель оборони, тобто земель державної форми власності, встановлено також рішенням господарського суду від 11.02.13 у справі №922/127/13-г, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.05.13.

Рішенням ХL сесії Харківської міської ради ІV скликання від 28.09.05 №180/05 "Про припинення та надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель та споруд" (далі - Рішення) припинено право користування земельними ділянками юридичним та фізичним особам, зазначеним у додатках 1, 3 до цього рішення, за їх добровільними відмовами (пункт 2), в тому числі Харківській квартирно-експлуатаційній частині району на частину земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 (лист від 23.09.04 № 592) (підпункт 1.4. пункту 1 Додатку 3 "Перелік юридичних та фізичних осіб, яким припиняється право користування земельними ділянками" до Рішення), переведено земельні ділянки, зазначені у п. 1.4. додатку 3 та у п. 1.38. додатку 4 до цього рішення, із земель оборони до земель житлової і громадської забудови (підпункт 8.2. пункту 8), надано в оренду та у постійне користування земельні ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд юридичним та фізичним особам, зазначеним у додатках 2, 4 до цього рішення (пункт 3), в тому числі громадянину ОСОБА_6 Миколайовичу в оренду строком до 01.09.30 площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 (Київський район) для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі (підпункт 1.38. пункту 1 Додатку 4 "Перелік юридичних та фізичних осіб, яким надаються в оренду та у постійне користування земельні ділянки" до Рішення).

На виконання вказаного рішення XL сесії IV скликання Харківської міської ради №т180/05 від 28.09.05, яким надано у користування ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,0528 га, між Харківською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_6 (орендар) було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки від 02.06.06.

Вищевказані обставини встановлені місцевим господарським судом, підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються учасниками процесу в апеляційному провадженні.

Як вбачається з правової позиції апелянта, ФОП ОСОБА_6, а також першого відповідача, Харківської міськради, зазначені учасники процесу вважають, що спір про визнання недійсними відповідних пунктів Рішення, а також укладеного між сторонами договору оренди не підлягає розгляду в господарських судах, оскільки належить до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, представники ФОП ОСОБА_6 та Харківської міської ради в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції посилалися на те, що спірний договір з боку орендаря було укладено ОСОБА_6 як фізичною особою, а не як підприємцем, оскільки він не використовує спірну земельну ділянку для підприємницької діяльності, і враховуючи суб'єктний склад даної справи, така справа повинна розглядатися адміністративними судами і не може розглядатися за правилами господарського судочинства, а провадження по ній підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 ГПК України.

В обґрунтування даних тверджень ФОП ОСОБА_6 та Харківська міська рада посилаються на ч.3 п.3 Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2010 від 01.04.10, а також на постанови пленумів судів касаційної інстанції, що стосуються розмежування компетенції між адміністративними та господарськими судами.

Стосовно вищевказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ФОП ОСОБА_6 та Харківською міською радою, спірне рішення другого відповідача є правовим актом індивідуальної дії (тобто ненормативним актом, який вичерпує свою дію після його реалізації).

Пунктом 1 статті 3 КАС України визначено, що під справою адміністративної юрисдикції розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а під суб'єктом владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктами 1.4, 1.5 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 02.02.10 №04-06/15 "Про практику застосування судами земельного законодавства" визначено, що у вирішенні питань щодо підвідомчості спору, що виник із земельних відносин, слід аналізувати не лише предмет та склад сторін спору, але і його підставу, яка розкриває характер спірних правовідносин між сторонами і вказує на рівність або адміністративне підпорядкування сторін спору; спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право і підлягає розгляду за правилами Господарського процесуального кодексу України - про що обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2010 від 01.04.10, на яке посилається апелянт, дійсно надано офіційне тлумачення п.2 ч.1 ст.17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до вказаного рішення, до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. За змістом статей 2 та 5 цього ж Кодексу, орган місцевого самоврядування є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Таким чином, Харківська міська рада, реалізуючи надані законом повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою (припинення права постійного користування, зміна категорії, надання в оренду), не здійснювала владних управлінських функцій, оскільки виступала рівноправним суб'єктом земельних відносин - що вказує на приватний, а не публічний характер даного спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.11.14 у справі №21-493-а14, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. У даній постанові (яку прийнято пізніше, ніж постанови, на які посилається апелянт), також зазначено, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС.

Колегія суддів зазначає, що вказане рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України відповідно до ч.1 ст.111-28 ГПК України.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 12.08.14 у даній справі зазначено, що індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам. Даний висновок суду касаційної інстанції, а також зазначення ним про те, що умови та мета укладення спірного договору оренди (розміщення на спірній земельній ділянці торгово-розважального центру) відповідає основній господарській діяльності ОСОБА_6 саме в статусі фізичної особи-підприємця - не є встановленням обставин або фактів, що мають преюдиційне значення (як стверджує Харківська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу), а являють собою висновки, зроблені на підставі перевірки застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідно до ч.1 ст.111-7.

Колегія суддів зазначає, що висновок Вищого господарського суду про підвідомчість даної справи господарському суду та направлення її на новий розгляд до господарського суду Харківської області є вказівками, обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, відповідно до приписів ч.1 ст.111-12 ГПК України.

Тому суд апеляційної інстанції вважає доводи ФОП ОСОБА_6 та Харківської міської ради про відсутність у ОСОБА_6 статусу фізичної особи-підприємця, не здійснення ним фактичного використання спірної земельної ділянки тощо - такими, що не можуть бути підставою для висновку про підвідомчість даної справи адміністративним судам та про припинення провадження у справі. Посилання апелянта на те, що аналогічний спір вже розглядався в порядку адміністративного судочинства, на думку колегії суддів, не перешкоджає розгляду даної справи господарським судом, оскільки ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.09.12 у справі №2а-2018/1/12/13, яка набрала законної сили, позов Військової прокуратури Харківського гарнізону про визнання Рішення недійсним залишено без розгляду (тобто спір не вирішено по суті).

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку вищевказаним запереченням ФОП ОСОБА_6 та Харківської міської ради щодо розгляду справи господарським судом та зроблено правомірний висновок про те, що даний спір відповідно до частини 1 статті 1, статей 2, 12 ГПК України повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Стосовно заперечень апелянта проти висновків суду по суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з правової позиції ФОП ОСОБА_6 та Харківської міської ради, вказані учасники процесу заперечують проти висновку місцевого господарського суду про те, що спірну земельну ділянку було вилучено із земель оборони у спосіб, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом не враховані доводи першого і другого відповідачів про фактичне припинення користування позивачами земельною ділянкою, переданою в оренду громадянину ОСОБА_6 у зв'язку з відчуженням Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" у 2002 році будівлі за літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м по АДРЕСА_1 у місті Харкові, право власності на яку в подальшому перейшло до ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу від 08.12.04.

В апеляційному провадженні позивачами підтверджено факт відчуження вказаної будівлі.

14.07.04 набрав чинності та на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України від 05.02.04 "Про розмежування земель державної та комунальної власності", яким встановлено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення (абзаци 1, 3 частини 1 статті 6); при розмежуванні земель державної та комунальної власності віднесення земельних ділянок, площа яких відповідає даним земельно-кадастрової документації, до земель державної чи комунальної власності, визначення меж цих ділянок проводяться на підставі цих даних (частина 1 статті 11).

При цьому, частиною 3 статті 84 ЗК України встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать в тому числі землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Отже, у комунальній власності можуть бути лише землі оборони під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення, всі інші земельні ділянки є державним майном і можуть перебувати тільки у державній власності.

Тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що вищезгаданим Державним актом на право постійного користування землею від 09.07.98 серії ХР-33-01-001736 були розмежовані межі земельної ділянки загальною площею 0,4620 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка відноситься до земель оборони та є державною власністю, і за таких умов, беручи до уваги, що Харківська КЕЧ району, а також її правонаступник - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова не відносяться до об'єктів соціально-культурного, виробничого та житлового призначення, з урахуванням такого принципу розмежування земель державної та комунальної власності, як забезпечення безпеки держави, зазначена земельна ділянка, в тому числі і під адміністративною будівлею літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м по АДРЕСА_1 у місті Харкові, яка придбана ОСОБА_6, відноситься виключно до земель оборони.

Посилання апелянта на те, що відчужена будівля за літ. "Е-2" відноситься до об'єктів виробничого призначення, колегія суддів вважає такими, що не відповідають обставинам даної справи, оскільки, як вбачається зі змісту біржової угоди №50-02/12 від 19.12.02, а також технічного паспорту від 14.11.02, дана нежитлова будівля за призначенням є адміністративною - тобто не відноситься до об'єктів виробничого, соціально-культурного або житлового призначення, про що обґрунтовано зазначає військова прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу.

Щодо посилань апелянта на відсутність у Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова права на спірну земельну ділянку, яку згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ХР номер 33-01-001736 було надано Харківській квартирно-експлуатаційній частині району, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, згідно з директивою командувача військами Північного оперативного командування від 12.12.02 від 12.12.02 № 16/1/016 Харківська квартирно-експлуатаційна частина району з 03.02.03 переформована у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова (довідка Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 22.01.14 № 290). Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, яким місцевим господарським судом надано належну оцінку та правомірно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова є правонаступником Харківської квартирно-експлуатаційної частини району.

Частиною 1 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення ОСОБА_6 договору купівлі - продажу нерухомого майна від 24.04.04) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_6 зазначає, що спірне Рішення приймалося саме на підставі ст.120 ЗК України, а також інших норм чинного законодавства, якими передбачено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування.

З приводу даного твердження колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність у власника будівлі відповідного права на одержання земельної ділянки в користування не звільняє його від дотримання законодавчо встановленої процедури оформлення даного права, в даному випадку - з урахуванням особливостей, пов'язаних з належністю спірної земельної ділянки до земель оборони, тобто земель державної власності (відповідно до ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України»).

Згідно зі ст.326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» встановлено, що управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням,користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пунктів 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22.12.97, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Отже, виходячи з вимог чинних нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, що закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі цієї ділянки у власність або користування третім особам є отримання на це згоди Міністра оборони України. Даний висновок не суперечить положенням ст.124 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на які посилається апелянт, щодо передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки шляхом укладення договору оренди.

Як встановлено місцевим господарським судом та не спростовано ФОП ОСОБА_6 та Харківською міською радою, в матеріалах справи відсутні докази того, що Міністром оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України приймалося відповідне рішення та надавалася згода на припинення права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0528 га в АДРЕСА_1, або на передачу її в оренду будь-яким суб'єктам господарювання.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_6 зазначає, що надання Міністерством оборони відповідної згоди вбачається із листів Головного КЕУ Міноборони від 27.08.03 та від 24.10.03, якими зобов'язано заступника командувача військами Північного ОК з розквартирування і капітального будівництва надати пропозиції по вилученню із користування Міністерства оборони України та передачі до земель запасу міста земельної ділянки площею 0,065 га встановленим порядком.

Однак, як вбачається із зазначених листів, їх підписано не Міністром оборони, крім того, у них міститься вказівка не щодо вилучення земельних ділянок із користування Міністерства оборони, а лише про надання відповідних пропозицій.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що місцевим господарським судом правомірно визнано необґрунтованими доводи Харківської міської ради про наявність добровільної відмови другого позивача листами від 23.03.04 року №577 та від 23.03.04 року № 592 від спірної земельної ділянки, оскільки в листах від 23.03.04 № 577 на ім'я генерального директора АТ "БМТ" та від 23.03.04 №592 на ім'я Харківського міського голови ОСОБА_9 другий позивач не відмовлявся від спірної земельної ділянки, а лише повідомляв, що земельна ділянка площею 504 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, не використовується для потреб Міністерства оборони України, у зв'язку з чим просив вирішити питання про прийом її в земельний запас міста. Відповідно (з наведених вище підстав), не є підтвердженням відмови позивачів від спірної земельної ділянки і погодження начальником КЕВ Татаркіним С.А. меж земельної ділянки площею 0,0528 га згідно з актом від 28.07.05, на який посилається ФОП ОСОБА_6 в апеляційній скарзі.

Апелянт посилається на відсутність у позивачів оригіналів вищевказаного листа №592 від 23.03.04 і листа 2-го позивача від 23.06.05 №992 на ім'я начальника Управління архітектури та містобудування, а також - на сумнівність підпису, що міститься на вказаних листах.

Також прокуратурою та позивачами в ході апеляційного провадження заперечувалася наявність листа №592 від 23.09.04 (на який вказує Харківська міськрада в оспорюваному Рішенні як на підставу вилучення земельної ділянки із земель оборони) та зазначалося про можливість помилки в даті цього листа. Крім того, оригіналу даного листа ні Харківською міськрадою, ні іншими учасниками процесу суду не надано.

Надаючи оцінку вказаним обставинам та враховуючи приписи ст.34 ГПК України щодо належності і допустимості доказів, колегія суддів зазначає, що вищевказані посилання учасників процесу (зокрема, на сумнівність підпису та інші недоліки оформлення листа №592 від 23.03.04, на відсутність його оригіналу тощо) не мають значення для вирішення спору - оскільки з жодної із наявних у матеріалах справи копій листів, які стосуються правового режиму спірної земельної ділянки, не вбачається згоди Міністерства оборони України на передачу земель до запасу міста.

Тобто, на думку колегії суддів, тлумачення апелянтом змісту даних документів є довільним, а висновок щодо наявності згоди Міністерства оборони України на відчуження спірної земельної ділянки - таким, що не підтверджується матеріалами справи, у зв'язку з чим, як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, Харківська міська рада станом на 23.06.04 не була наділена правом розпорядження цією земельною ділянкою і не могла надавати згоди на розроблення проекту відведення саме цієї земельної ділянки, отже, у Харківської міської ради були відсутні правові підстави для прийняття пункту 8.2. рішення № 180/05 від 28.09.05 в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0.0528 га в АДРЕСА_1, та пункту 1.4. додатку 3 до цього рішення щодо припинення Харківській КЕЧ району права користування частиною земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,0528 га.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного рішення, вищезазначений висновок зроблено місцевим господарським судом на підставі всебічної і повної перевірки доводів, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін (у тому числі щодо відчуження Міністерством оборони України будівлі, яка розташована на спірній земельній ділянці; направлення землекористувачем вказаної земельної ділянки заяви до міської ради про вирішення питання про прийом вказаної земельної ділянки до земель запасу міста тощо) - у відповідності до вказівок, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 12.08.14 у даній справі, та згідно з приписами ч.1 ст.111-12 ГПК України.

За таких обставин, місцевим господарським судом правомірно застосовано ч.1 ст.21 ЦК України та визнано недійсною оспорюваної частини рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.05.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 було укладено на виконання оспорюваних частин рішення Харківської міської ради, які підлягають визнанню судом недійсними. Колегія суддів також зазначає, що прийняття оспорюваної частини рішення та укладення на її підставі спірного договору оренди, в силу статей 123, 124 ЗК України є нерозривно пов'язаними ланками процедури передачі землі комунальної власності в оренду, і визнання недійсним рішення без визнання недійсним договору, укладеного на його підставі, не призводить до захисту права власності на відповідну земельну ділянку.

Тому, враховуючи, що пункти оспорюваного рішення Харківської міськради, які були визнані недійсними з наведених вище підстав невідповідності законодавству України, то і спірний договір оренди землі також суперечить актам цивільного законодавства, у зв'язку з чим від не відповідає загальній вимозі, що в силу п.1 ст.203 ЦК України є необхідною для чинності правочину. Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано, із посиланням на ст.203, 204, 215 ЦК України та на п.1, 2 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" дійшов висновку про те, що спірний договір оренди має бути визнано недійсним.

Позивачі в суді першої та апеляційної інстанцій посилалися на відсутність у ОСОБА_9 (від імені якого було укладено спірний договір оренди від 02.06.06 зі сторони Харківської міської ради) необхідних повноважень на момент підписання даного договору. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, повноваження ОСОБА_9 як міського голови дійсно припинилися з 19.04.06. У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міськрада зазначає, що спірний договір підписано не ОСОБА_9, а іншою відповідальної особою (однак при цьому не уточнює, якою саме особою та чи була вона наділена відповідними повноваженнями), а також посилається на подальше схвалення даного правочину Харківською міською радою. Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, подальше схвалення першим відповідачем правочину, укладеного за відсутності відповідного обсягу повноважень особи, що діяла від імені Харківської міської ради, дійсно мало місце.

Однак посилання першого відповідача на дану обставину та на ст.241 ЦК України не можуть бути визнані належним аргументом, оскільки, як уже зазначалося - спірний договір оренди суперечить актам цивільного законодавства, що є достатньою підставою для визнання його недійсним, незалежно від подальшого схвалення або несхвалення сторонами, тому ст.241 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Стосовно тверджень відповідачів про пропущення прокурором позовної давності при поданні позовної заяви колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини мали місце в 2005 - 2006 роках. На момент прийняття оспорюваного рішення Харківської міськради, тобто 28.09.05, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Вказану норму було виключено із ЦК України лише у 2011 році, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20.12.11 "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", який набрав чинності з 15.01.12. Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього закону, протягом трьох років з дня набрання ним чинності особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовна давність на оскарження рішення Харківської міськради від 28.09.05 спливає лише 15.01.15 (тобто через три роки після набрання чинності вищезазначеним Законом України від 20.12.11) - отже на момент подання прокурором в інтересах позивачів вищезгаданого позову (листопад 2013 року) позовна давність не сплинула і прокурором та позивачами не пропущені строки позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсною оспорюваної частини Рішення.

Враховуючи зміст вищенаведеної спеціальної норми законодавства (п. 4 ч. 1 статті 268 ЦК України), що була чинною на момент прийняття першим відповідачем оспорюваного Рішення, суддів вважає необґрунтованим твердження апелянта про те, що прокурором пропущено позовну давність, встановлену ст.257 ЦК України.

Так, посилаючись на постанову пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.13 «Про деякі питання застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», в абзаці 3 пункту 1.1 якої вказано, що до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність, апелянт водночас залишає поза увагою, що наприкінці даного абзацу в дужках Вищим господарським судом зазначено: «з урахуванням, водночас, викладеного в підпункті 3 пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI». На думку колегії суддів, зазначене неповне та вибіркове цитування в апеляційній скарзі положень вищевказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України свідчить про довільне тлумачення апелянтом змісту чинних нормативно-правових актів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки недійсність договору оренди земельної ділянки пов'язується саме з визнанням недійсними пунктів рішення Харківської міськради, на підставі яких відповідний договір укладений, то початок перебігу позовної давності слід пов'язувати не з днем, коли особа, що подала позов, дізналася про існування спірного договору оренди земельної ділянки, а з моментом виникнення підстав, що надали даній особі право на пред'явлення передбачених законом вимог - тобто з визнанням недійсними відповідних пунктів рішення Харківської міськради. У зв'язку з цим позовна вимога про визнання спірного договору недійним не може розглядатися окремо від позовної вимоги про визнання недійсним рішення, на підставі якого такий договір укладений, відповідно - застосування позовної давності окремо до вимоги про визнання договору недійсним також не вимагається, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні суду та у відзивах прокурора і позивачів на апеляційну скаргу.

Посилання апелянта на те, що в ухвалі Харківського апеляційного адміністративного суду № 2а-2018/1/12/13 зазначено про початок строку позовної давності з дати підписання Акту встановлення меж земельної ділянки, який є невід'ємною частиною проекту відведення земельної ділянки, тобто з 28.07.05 - колегія суддів вважає такими, що не відповідають змісту вищевказаної ухвали, оскільки у ній йдеться не про позовну давність, встановлену відповідними нормами ЦК України (яку, на думку апелянта, пропущено прокурором при зверненні до господарського суду), а про загальний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який визначено ч.2 ст.99 КАС України тривалістю в один рік з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Крім того, як обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні суду, незважаючи на те, що другому позивачу у 2005 році було відомо про можливість вилучення спірної земельною ділянки площею 0,0528 га із земель державної власності, однак проект відведення даної земельної ділянки ФОП ОСОБА_6 жодним чином не може розцінюватись в якості належного повідомлення про проведення процедури такого вилучення, а відтак й вважатись датою початку спливу строків позовної давності, адже зазначеним проектом в жодному випадку не змінюється правовий статус земельної ділянки, не змінюється форма власності та цільове призначення земельної ділянки. Підписи сторін в акті погодження меж земельної ділянки, який є невід'ємною частиною проекту відведення оформлюваної земельної ділянки свідчать лише про можливе майбутнє оформлення особою земельної ділянки із видачею відповідного правовстановлюючого документу (державного акту на землю, договору оренди землі тощо), але у будь-якому випадку не встановлюють точний час переходу права власності чи права користування на земельну ділянку, а сам проект є лише комплексом підготовчих документів та матеріалів задля здійснення підготовки передачі ділянки у користування чи власність.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотань відповідачів про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

За таких обставин, враховуючи, що доводи позивачів знайшли підтвердження під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції також обґрунтовано застосовано ст.ст. 44-49 ГПК України та покладено витрати по сплаті судового збору на відповідачів, оскільки спір з їх вини доведено до суду (зокрема, як було зазначено вище, відповідачами не надано доказів вжиття ними всіх необхідних заходів щодо дотримання законодавчо встановленої процедури оформлення права на одержання земельної ділянки з урахуванням особливостей, пов'язаних з належністю спірної земельної ділянки до земель оборони, тобто земель державної власності).

Посилання апелянта на те, що при зверненні до суду позивачами судовий збір не сплачувався, підтверджуються матеріалами справи, оскільки позов подано прокурором, а відповідно до п.11 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи прокуратури при здійсненні своїх повноважень. Однак зазначене не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідачів судового збору, оскільки згідно з ч.2 ст.49 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Отже, здійснивши апеляційний перегляд оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що викладені в апеляційній скарзі твердження зроблені при довільному трактуванні обставин справи та норм чинного законодавства, аргументи заявника скарги ґрунтуються на припущеннях, на їх підтвердження не надано відповідно до статей 33, 36 Господарського процесуального кодексу України доказів з посиланням на конкретні норми матеріального та процесуального права, які б спростовували висновки місцевого господарського суду і могли б бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.11.14 у справі №922/4744/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23.02.15

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Шевель О. В.

Суддя Шутенко І.А.