РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/28542/14

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави

в особі 1. Київської міської державної адміністрації

2. Національного комплексу «Експоцентр»

до 1. Київської міської ради

2. Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві

2. Головного управління Держземагенства у місті Києві

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права постійного користування, визнання відсутності права користування землею та зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача 1: не з'явились;

від позивача 2: Кравченко С.В. (представник за довіреністю №02-11/46 від 02.02.2015р.);

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: Шекера В.Ю. (представник за довіреністю №32-26-0.6-1467/2-15 від 02.02.2015р.);

від прокуратури: Одуденко А.В. (службове посвідчення №006616 від 27.09.2012р.).

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва (надалі також - прокурор, прокуратура) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (надалі також - позивач-1), Національного комплексу "Експоцентр України" (надалі також - позивач-2) до Київської міської ради (надалі також - відповідач-1), Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (надалі також - відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві (надалі також - третя особа-1), Головне управління Держземагенства у місті Києві (надалі також - третя особа-2) про:

- визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради №618/10106 від 13.11.2013р.;

- визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 13.03.2014р., зареєстрованого за №МЗК-1-00203 від 31.03.2014р., укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2;

- скасування державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 1,0755 га кадастровий номер :79:392:0200, що знаходиться на проспекті Академіка Глушкова, 1 у м. Києві,;

- визнання відсутності у Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" права користування земельними ділянками площею 0,2624 га кадастровий номер :79:392:0201 та земельною ділянкою площею 1,0755 га кадастровий номер :79:392:0200, що знаходяться на проспекті Академіка Глушкова, 1 у м. Києві;

- зобов'язання Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у користування Національного комплексу "Експоцентр України" земельних ділянок площею 0,2624 га кадастровий номер :79:392:0201 та земельною ділянкою площею 1,0755 га кадастровий номер :79:392:0200, що знаходяться на проспекті Академіка Глушкова, 1 у м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені площі є передвиставковими, входять до цілісного майнового комплексу «Експоцентр Україна», однак за рішенням Київради земельна ділянка площею 1,3379 га відведена відповідачу-2 за рахунок частини земель, що перебувають в постійному користуванні позивача-2. Таким чином, оспорюване рішення відповідача-1 прийняте поза межами наданих Київраді повноважень і має бути визнане незаконним та скасоване. Окрім того, укладений між відповідачами на підставі оспорюваного рішення Договір оренди земельної ділянки від 13.03.2014р. підлягає визнанню недійсним оскільки він грубо порушує норми діючого законодавства.

Відповідачем-2 надано відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи при цьому, що земельні ділянки, відведені КП «Київтранспарксервіс», не входять в межі, які на праві постійного користування належать позивачу-2. Таким чином, на думку відповідача-2, під час відведення спірних земельних ділянок в користування останній дія виключно в межах чинного законодавства.

Від відповідача-1 до суду надійшли пояснення відповідно до яких, він просить суд прийняти законне та обґрунтоване рішення та слухати справи за відсутності повноважного представника в судовому засіданні.

Третьою особою-1 подано до суду заперечення на позовні вимоги, відповідно до яких останній зазначає, що для скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спочатку необхідно оскаржити в порядку адміністративного судочинства рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого вноситься запис, а потім у разі постановлення рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та набрання ним законної сили, звертатись до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві відповідно до вимог порядку.

Третьою особою-2 в наданих до суду пояснення наголошено на тому, що Головне управління Держземагенства у м. Києві не має повноважень щодо скасування запису у Поземельній книзі щодо державної реєстрації прав на земельну ділянку, оскільки не є організацією державної реєстрації прав, окрім того, у програмному забезпеченні Державного земельного кадастру взагалі не передбачено технічної можливості щодо здійснення такого скасування у зв'язку з відсутністю відповідних повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/28542/14, розгляд було призначено на 03.02.2015р.

В судовому засіданні 03.02.2015р. було оголошено відкладення слухання справи до 10.02.2015р. у зв'язку з неявкою представників відповідачів та третіх осіб.

В судове засідання 10.02.2015р. представники позивача-1, відповідачів та третьої особи-1 не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом також враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 10 лютого 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»).

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999р. у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012р. №7.

Судом встановлені наступні обставини.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 19.07.1949р. №1506 «Про відвід земельної ділянки Дирекції Сільсько-Господарської Виставки для організації Республіканської постійно-діючої Сільсько-Господарської Виставки УРСР» земельну ділянку площею біля 300 га на 11-му кілометрі Києво-Васильківського шое, в районі хут. «Червоний Трактир» відведено Дирекції Республіканської Сільсько-Господарської Виставки (копія рішення міститься в справі).

Планом земельної ділянки в м. Києві, що на підставі постанови Радміну УРСР від 01.10.1949р. №2927 рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 19.06.1949р. №1506 за проектом Управління в справах Будівництва та Архітектури м. Києва відведено в користування Республіканської Сільсько-Господарської Виставки земельну ділянку площею 316,48 га.

Позивач-2 є правонаступником Республіканської постійно-діючої Сільсько-Господарської Виставки УРСР, що підтверджується наявними в матеріалах справи: Постановою Ради Міністрів Української РСР №324 від 29.10.1990р. «Про створення Республіканського центру виставок і ярмарків при Раді Міністрів УРСР»; Постановою Кабінету Міністрів України №428 від 08.06.1993р. «Про національний виставочний центр при Кабінеті Міністрів України»; Постановою Кабінету Міністрів України №1801 від 30.09.1999р. «Про утворення Національного комплексу «Експоцентр України»»; Постанови Кабінету Міністрів України №1993 від 28.10.1999р. «Про затвердження Положення про Національний комплекс «Експоцентр України».

Висновком Начальника управління капітального будівництва та ремонтів Клібанської Н.Є. до креслень з абрисами земельної ділянки за адресою м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, яка надана в постійне користування НК «Експоцентр України», підтверджуються такі вихідні дані:

- план земельної ділянки, яка була відведена в користування Республіканскої сільсько-господарської виставки, за проектом Управління в справах Будівництва та Архітектури м. Києва від 28.10.1949р. на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР від 01.10.1949р. №2927 та рішення виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 19.06.1949р. №1506. Площа ділянки - 316,48 га;

- план земельної ділянки, яка була надана в постійне користування НК "Експоцентр України" на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998р. №235 та рішення Київської міської Ради від 14.03.2002р. №300/1734. Площа ділянки - 285,0029 га;

- план земельної ділянки, яка надана в користуванні НК "Експоцентр України" на умовах оренди строком на 49 років згідно Договору від 28.04.1998р. №79-5-00023 та Додаткової угоди від 31.01.2003р. №79-5-0070 на підставі Розпорядження Київської міської держадміністрації від 09.02.1998р. №235 та рішення Київської міської Радивід 14.03.2002р. №300/1734. Площа ділянки - 0,2550 га;

- креслення топопланів території НК "Експоцентр України", які розроблені та оцифровані науково-дослідним інститутом геодезії та картографії та прийняті Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища КМДА 16.09.2004р. Висновком зазначено також, що територія, яка надавалась Республіканській сільсько-господарській виставці, за вказаними вище рішеннями у 1949р., включає в себе передвиставкову площу, яка не увійшла до складу земельної ділянки НК "Експоцентр України" при оформленні права користування земельними ділянками.

Як зазначено прокурором, серед основних засобів, що є оборотними активами та складовими частками цілісного майнового комплексу Національного комплексу "Експоцентр України" обліковуються дорожні об'єкти передвиставкової площі (інв. номер 00110049).

Згідно з Атом приймання Урядовою комісією будівель та інженерних споруд, благоустрою та озеленення Виставки передового досвіду в народному господарстві Української РСР від 30.06.1958р., затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30.06.1958р., затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 13.08.1958р. №1086, передвиставкова площа побудована за кошти державного бюджету і знаходиться на балансі НК "Ексоцентр України".

Прокурором вказано, що з метою організації виставки та ярмарки НК "Експоцентр України", використовуючи наявні в нього основні засоби, повинен забезпечити особам - учасникам вказаних заходів, доступ до виставкових об'єктів.

У подальшому розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998р. №235 оформлено Національному виставковому центру України право користування земельними ділянками загальною площею 285,13 га для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на просп.. Академіка Глушкова, 1 у Московському (на теперішній час - Голосіївському) районі, відведеними згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 19.07.1949р. №1506 «Про відвід земельної ділянки Дирекції Сільсько-Господарської Виставки для організації Республіканської постійно-діючої Сільсько-Господарської ВІистаки УРСР» у зв'язку з закріпленням державного майна на праві оперативного управління, в тому числі:

- право постійного користування земельною ділянкою площею 284,66 га;

- право тимчасового довгострокового користування на умовах оренди строком на 49 років земельною ділянкою площею 0,47 га.

На виконання вказаного розпорядження Національному комплексу «Експоцентр України» видано державний акт серії І-КВ №007405 на право постійного користування землею площею 285,0029 га на просп. Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва. Вказаний державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003р. за №79-4-00056.

На підставі розпорядження КМДА від 09.02.1998р. №235 між позивачем-1 та позивачем-2 28 квітня 1998р. було укладено Договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди (надалі - Договір-1), який зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 28.04.1998р. за №79-5-00023.

Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Договору-1 позивачу-2 надано в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 0,2550 га для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на просп. Академіка Глушкова, 1 у Московському (на теперішній час - Голосіївському) районі м. Києва.

Надалі, рішенням відповідача-1 від 13.11.1012р. №618/10106 «Про передачу комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного паркінгу, громадських будівель та споруд з заїздами та гостьовою автостоянкою на просп. Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва» затверджено проект землеустрою та передано КП «Київтранспарксервіс» (надалі також - оспорюване рішення) земельні ділянки загальною площею 1,3379 га для цілей та за адресою, зазначеним в рішенні, з них:

- земельну ділянку площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:0200) - в постійне користування;

- земельну ділянку площею 0,2624 га (кадастровий номер :79:392:0201) - в короткострокову оренду на 5 років.

Право постійного користування позивачем-2 земельною ділянкою 1,0755 га зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.02.2014р. №17810382.

Також, на підставі рішення Київської міської ради від 13.11.2013р. №618/10106 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Договір оренди земельної ділянки від 13.03.2014р. (надалі - Договір-2), відповідно до якого земельна ділянка площею 0,2624 га передана відповідачу-2 в оренду строком на 5 років. Зазначений Договір-2 зареєстровано 31.03.2014р. за №МЗК-1-00203 Департаментом земельних ресурсів КМДА, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №1106.

Звертаючись до суду прокурор зазначив, що оскільки Національний комплекс «Експоцентр України» користується земельною ділянкою площею 316,48 га на підставі рішення органу місцевого самоврядування (рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 19.07.1949р. №1506), йому належить право постійного користування земельною ділянкою площею 316,48 га, яке не припинялось і земельні ділянки з користування комплексу не вилучались, а рішення Київською міською радою прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим воно має бути визнано незаконним і скасоване, а Договір-2 підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. ст. 1 - 3 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. ст. 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатом аукціону.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (який набрав чинності 01.01.2013р.) визначено, що з дня набрання чинності цим законом землі державної та комунальної власності вважаються розмежованими.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у державній власності залишаються, зокрема, розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ, організацій.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 1,3379 га відведена за рахунок частини земель, що перебувають в постійному користуванні позивача-2, та, відповідно, відноситься до земель державної власності.

Частиною 6 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності площею 1,3379 га згідно з ч. 6. ст. 122 Земельного кодексу України наділена Київська міська державна адміністрація.

Отже, оспорюване рішення прийнято відповідачем-1 поза межами наданих їх повноважень.

Також, відповідно до вимог земельного законодавства обов'язковою передумовою для отримання (передачі) земельної ділянки у власність або користування є те, що така ділянка повинна бути вільною, а саме не перебувати у користуванні або власності інших осіб.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Право постійного користування земельною ділянкою площею 1,3379 га позивачу-2 не припинялось, земельні ділянки вказаної площі з користування комплексу не вилучались.

Частиною 1 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування України» Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Однак, оспорюване рішення прийнято з порушенням вимог законодавства, як встановлено вище.

Заперечення відповідачів, наведені в поясненнях наданих до матеріалів справи, повністю спростовуються вище встановленим та наявними в справі доказами.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з п.2 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З урахуванням викладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги в справі №910/28542/14 в частині визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради №618/10106 від 13.11.2013р. «Про передачу комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного паркінгу, громадських будівель та споруд з заїздами та гостьовою автостоянкою на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва», а також в частині визнання відсутнім у Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» права користування земельними ділянками площею 0,2624 га (кадастровий номер :79:392:0201) вартістю 1 904 403,04 грн. та площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:0200) вартістю 7 805 584,88 грн. на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі міста Києва, підлягають задоволенню.

Також, згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставі і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частина 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Зважаючи на те, що позовні вимоги стосуються визнання недійсним договору на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207, 208 Господарського кодексу України, під час вирішення цієї справи судом досліджуються обставини відповідності положень спірного договору вимогам законодавства на момент вчинення правочину.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що Договір-2 укладений між відповідачами на підставі Рішення Київської міської ради №618/10106 від 13.11.2013р. «Про передачу комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного паркінгу, громадських будівель та споруд з заїздами та гостьовою автостоянкою на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва», яке, як встановлено раніше, визнано судом незаконним та таким, що підлягає скасуванню, тому зазначений Договір-2 підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

З урахуванням викладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги в справі №910/28542/14 в частині визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 13.03.2014р., укладеного між Київською міською радою та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», зареєстрованого Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 31.03.2014р. за №МЗК-1-00203, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №1106, а також в частині повернення Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» у користування Національного комплексу «Експоцентр України» земельних ділянок площею 0,2624 га (кадастровий номер :79:392:0201) вартістю 1 904 403,04 грн. та площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:0200) вартістю 7 805 584,88 грн. на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі міста Києва, підлягають задоволенню.

Щодо вимог прокурора про зобов'язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:02000), що знаходиться на проспекті Академіка Глушкова, 1 в місті Києві, за Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», то суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом. (ст. 18 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з нормою статті 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином позовна вимога може бути пред'явлена лише до відповідача в справі.

Враховуючи, що Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а не відповідачем і відповідних клопотань позивачем чи прокурором щодо залучення його до участі в справі в якості відповідача заявлено не було, тому і позовна вимога до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві заявлена бути не може, оскільки це суперечить положенням ст. 21 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, з огляду на викладене позовна вимога про зобов'язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:02000), що знаходиться на проспекті Академіка Глушкова, 1 в місті Києві, за Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», в справі №910/28542/14 задоволенню не підлягає.

Також, з огляду на те, що спір в справі №910/28542/14 виник в наслідок порушення відповідачем прав та інтересів позивача, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 73 080,00 грн., покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Київської міської ради №618/10106 від 13.11.2013р. «Про передачу комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного паркінгу, громадських будівель та споруд з заїздами та гостьовою автостоянкою на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва».

3. Визнати відсутнім у Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (, адреса: 01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, 6) права користування земельними ділянками площею 0,2624 га (кадастровий номер :79:392:0201) вартістю 1 904 403,04 грн. та площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:0200) вартістю 7 805 584,88 грн. на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі міста Києва.

4. Визнати недійсним з моменту укладення Договір оренди земельної ділянки від 13.03.2014р., укладений між Київською міською радою та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», зареєстрований Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 31.03.2014р. за №МЗК-1-00203, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №1106.

5. Зобов'язати Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (, адреса: 01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, 6) повернути у користування Національного комплексу «Експоцентр України» (, адреса: 03680, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 1) земельні ділянки площею 0,2624 га (кадастровий номер :79:392:0201) вартістю 1 904 403,04 грн. та площею 1,0755 га (кадастровий номер :79:392:0200) вартістю 7 805 584,88 грн., що знаходяться на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі міста Києва

6. Стягнути з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (, адреса: 01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, 6) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 копійок) витрат по сплаті судового збору.

7. В іншій частині в позові відмовити.

8. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

9. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2015р.

Суддя Морозов С.М.