РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/28504/14

за позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва
до Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі"
простягнення 124 239,29 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Петруньок І.В. - представник за довіреністю від 05.01.2015;

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 18.02.2015, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва до Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фалбі» про стягнення 124 239,29 грн., з яких: 118 781,99 грн. - основного боргу, 496,41 грн. - збитків від інфляції, 4960,89 грн. - 3% річних.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем не виконано свої зобов'язання по оплаті фактично наданих комунальних послуг за договором № 280/08 від 01.09.08 на відпуск холодної, гарячої води, опалення та прийом стічних вод за період з 01.11.11 по 01.11.14.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.14. порушено провадження у справі № 910/28504/14 та призначено її до розгляду на 04.02.15.

19.01.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано документи на виконання вимог ухвали суду від 22.12.14.

28.01.15 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав письмовий відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує з тих підстав, що позивачем не врахована часткову оплату, проведену відповідачем 01.10.12 на суму 902,28 грн. (за червень 2012), 01.10.12 на суму 629,09 грн. (за липень 2012) та 01.10.12 на суму 1192,55 грн. (за серпень 2012). Крім того, до суми позовних вимог позивачем включено 5472,53 грн., що нараховані за надані послуги у жовтні 2011 року, строк позовної давності по яким сплив. У зв'язку з викладеним, відповідач зазначає, що відповідно підлягає зменшенню і розмір штрафних санкцій. Крім того, відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити участь його представника.

В судове засідання 04.02.15 з'явився представник позивача, який проти відкладення розгляду справи за клопотанням відповідача не заперечував. Ухвалою суду від 04.02.15 розгляд справи було відкладено на 18.02.15.

13.02.15 через канцелярію суду позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що ним при визначенні розміру позовних вимог помилково було не враховано часткові оплати, проведені відповідачем в сумі 902,28 грн., 629,09 грн. та 1192,55 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача 116058,07 грн. основної заборгованості, 498,01 грн. - збитків від інфляції, 4784,79 грн. - 3% річних.

В судове засідання 18.02.15 з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 121 340,74 грн., виходячи з якої й вирішується спір.

Відповідач повторно явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду направлялись на адресу відповідача, що зазначена в позовній заяві та у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - 03170 м. Київ, вул. Тулузи, буд. 3-б, отже відповідач не реалізував своє процесуальне право на участь в судовому засіданні господарського суду.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 вересня 2008 року між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (далі по тексту - абонент, позивач) та Підприємством з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" (далі по тексту - субабонент, відповідач) було укладено Договір № 280/08 на відпуск холодної, гарячої води, опалення та прийому стічних вод (далі по тексту - договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору абонент зобов'язаний забезпечувати субабонента холодною, гарячою водою, опаленням з урахуванням специфіки діяльності субабонента.

Згідно з п. 1.2. Договору комунальні послуги постачаються в приміщення загальною площею 121,2 м2 за адресою: вул. Корольова,2.

Відповідно до п.п. 2.1.1. - 2.1.4. Договору, абонент зобов'язується:

- безперебійно забезпечувати субабонента холодною, гарячою водою, опаленням і приймати від нього в каналізаційну мережу стічні води;

- надавати субабоненту комунальні послуги за діючими розцінками і тарифами.

- інформувати субабонента про зміну цін і тарифів на комунальні послуги.

- надавати комунальні послуги відповідно додаткам до договору, які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п.п. 2.2.1. - 2.2.2. Договору субабонент зобов'язується:

- своєчасно і у повному обсязі, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за надані йому послуги, обумовлені даним Договором на розрахунковий рахунок Абонента;

- сплачувати накладні витрати Абоненту, а саме 4% з перерахувань постачальника комунальних послуг.

Відповідно до п.5.1, 5.4 договору останній діє з 01.09.08 по 31.07.11, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

На виконання умов Договору у період з жовтня 2011 року по червень 2014 року відповідачу було надано послуги на суму 138 974,33 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-здачі наданих послуг, що підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідач частково оплатив надані послуги на загальну суму 22916,26 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача. Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 116058,07 грн., а також 498,01 грн. - збитків від інфляції та 4784,79 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 2.2.1 Договору грошове зобов'язання відповідача по сплаті заборгованості за надані послуги повинно було бути виконане не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідач частково оплатив надані послуги на загальну суму 22916,26 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Таким чином, заборгованість відповідача за надані послуги становить 116058,07 грн., а з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 2.2.1 Договору, строк виконання грошового зобов'язання відповідача по оплаті наданих послуг на момент звернення позивача із позовом до суду настав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 116058,07 грн. за надані на підставі Договору послуги. Відповідачем доказів погашення вказаної заборгованості не надано.

Суд зазначає, що заява відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення 5472,33 грн. заборгованості за послуги, що були надані в жовтні 2011 року не підлягає задоволенню, оскільки з розгорнутого розрахунку, що наданий позивачем разом із заявою про зменшення позовних вимог, вбачається, що плата за послуги надані у жовтні 2011 року була перерахована відповідачем на рахунок позивача 07.12.11 в повному обсязі - 5472,53 грн., тобто вказана сума не входить до суми позовних вимог за даним спором.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 116 058,07 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім основного боргу, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 498,01 грн. та 3% річних в сумі 4784,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім 3% річних від простроченої суми, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" трьох процентів річних на загальну суму 4784,66 грн.

Згідно з положеннями пунктів 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд зазначає, вважає, що розмір інфляційних нарахувань становлять суму більшу, ніж заявлено позивачем, а саме 498,91 грн. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягає сума інфляційних нарахувань у розмірі, заявленому позивачем - 498,01 грн.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стаття 7 Закону України "Про судовий збір" встановлює підстави повернення судового збору, зокрема, відповідно до п.1 ч.1 вказаної статті, повернення судового збору відбувається у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

В процесі розгляду справи позивачем було зменшено розмір позовних вимог до 121340,74 грн., таким чином, позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України 57,98 грн. судового збору.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" (03170 м. Київ, вул. Тулузи, буд. 3-б; ідентифікаційний код 21568905) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (03179 м. Київ, вул. Прилужна, 6; ідентифікаційний код 03366552) 116058 (сто шістнадцять тисяч п'ятдесят вісім) грн. 07 коп. - основного боргу, 498 (чотириста дев'яноста вісім) грн. 01 коп. - інфляційних втрат, 4 784 (чотири тисячі сімсот вісімдесят чотири) грн. 66 коп. - 3 % річних та 2 426 (дві тисячі чотириста двадцять шість) грн. 81 коп. - судового збору.

3. Повернути Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (03179 м. Київ, вул. Прилужна, 6; ідентифікаційний код 03366552) судовий збір з Державного бюджету України у розмірі 57 (п'ятдесят сім) грн. 98 коп., що був сплачений платіжним дорученням № 22 від 17.11.2014, що знаходиться в матеріалах справи.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.02.2015р.

Суддя Пукшин Л.Г.