КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 911/4630/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Сорс"

на рішення господарського суду Київської області від 22.12.2014р.

у справі № 911/4630/14 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Сорс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Німецько-українська науково-виробнича фірма ,,Бровафарма"

про стягнення 133 107,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Сорс" (далі - позивач) звернулось в господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Німецько-українська науково-виробнича фірма ,,Бровафарма" про стягнення 133 107,94 грн. за договором поставки № 82 від 29.07.2014р.

Рішенням господарського суду Київської області від 22.12.2014р. у справі № 911/4630/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у даній справі та відсутність правових підстав для їх задоволення, зазначаючи, зокрема, що видаткова накладна № 272 від 25.09.2014р. не відповідає вимогам Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", в зв'язку з чим відсутні підстави вважати товар отриманим відповідачем у встановленому порядку, як відсутні і підстави для виникнення обов'язку у останнього сплатити даний товар. Також сторонами не було погоджено ціну товару як істотну умову договору.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду Київської області від 22.12.2014р. у справі № 911/4630/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та неповно з'ясовано обставини справи. Зокрема, скаржник зазначає, що товар з боку відповідача прийнятий особою, уповноваженою на це його локальним нормативно - правовим актом та скріплений печаткою, передбаченою для оформлення документації при прийнятті товарів, що підтверджує волю відповідача на прийняття поставленого товару. Відмова в задоволенні позову у зв'язку з недотриманням сторонами деяких формальних положень ведення бухгалтерського обліку, на думку скаржника, є незаконною.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд скарги у справі № 911/4630/14 на 16.02.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на необґрунтованість її доводів та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 16.02.2015р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти наведених доводів заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Сорс" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Німецько-українська науково-виробнича фірма ,,Бровафарма" (далі - замовник, відповідач) було укладено договір поставки № 82 (далі - договір, а.с. 6-8).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець здійснює для покупця поставку субстанції борної кислоти (фармакопейної якості) в обсязі 400 кг., а покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар частинами до кінця поточного року на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору товар, що поставляється за замовленням покупця:

- ,,Хімічні реактиви або субстанції. Покупець замовляє товар за кількістю та ціною вказаною у специфікаціях наданих покупцю".

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що поставка товару за цим договором здійснюється у строгій відповідності до замовленої покупцем партії товару, яка по змісту відповідає п. 1.2 цього договору.

Відповідно до п.2.3 договору поставка здійснюється на умовах EXW (згідно Інкотермс 2010) м. Київ, вул. Плодова, 1, або за домовленістю сторін на склад покупця.

Згідно з п.3.1 договору ціна на продукцію встановлюється у національній валюті України - гривнях (з врахуванням податку на додану вартість) та вказується в рахунках-фактурах, або в специфікаціях.

Загальна сума договору становить суму всіх видаткових накладних до даного договору. Покупець зобов'язаний здійснити повну оплату продукції на протязі 14 днів з моменту поставки товару покупцю (п. 3.3, 3.4).

Остаточний розрахунок за товар здійснюється покупцем протягом п'яти банківських днів з моменту отримання від продавця видаткової накладної на товар. Одночасно з повідомленням продавець виставляє покупцю рахунок-фактуру на залишок суми за договором в гривневому еквіваленті за курсом гривні до Євро, встановленим НБУ на дату проведення митного оформлення товару. У випадку, якщо курс гривні по відношенню до Євро на період дії даного договору змінився менше, ніж на 1% перерахунок ціни товару не провадиться (п. 3.6 договору).

Згідно з п. 6.1 договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору ним поставлено відповідачу Р010 Борну кислоту фарм, Карл Ротт, 25 кг. у кількості 8 упаковок загальною вартістю 133 107,94 грн. (з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною № 272 від 25.09.2014р.

У графі ,,Отримав(ла)" видаткової накладної № 272 від 25.09.2014р. міститься підпис без зазначення прізвища особи та наявності довіреності, проставлено печатку відповідача ,,№ 1".

30.09.2014р. відповідач направив позивачу лист № 449, в якому повідомив про відмову у прийнятті товару та просив забрати зазначений товар із складу протягом семи днів, мотивуючи це тим, що відповідно до умов договору поставки товар повинен постачатися за кількістю та ціною, вказаних в специфікаціях до договору. Відповідач зазначає, що всупереч умовам договору до моменту поставки товару такі специфікації не були надані та підписані, а ціна, зазначена у видатковій накладній не відповідає домовленостям та значно перевищує звичайну ціну такого товару на ринку.

16.10.2014р. позивач надіслав відповідачу претензію № 25, у якій вимагав сплатити 133 107,94 грн. в рахунок оплати поставленого товару. В претензії позивач зазначив, що ЦК України не встановлено такої підстави для відмови покупця від виконання зобов'язань по оплаті за договором поставки, як незгода останнього із погодженою сторонами ціною товару після його прийняття, тому посилання відповідача в листі на неузгодженість ціни прийнятого товару, як на підставу для відмови від виконання зобов'язань за договором поставки є незаконним, оскільки товар був поставлений за погодженою ТОВ ,,Бровафарма" в рахунку від 24.09.2014р. ціною, що підтверджується його прийняттям останнім 25.09.2014р. за видатковою накладною, в якій зазначено про виставлення відповідного рахунку.

Відповіді на претензію позивачем отримано не було, вказану суму коштів відповідачем не сплачено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що належним чином виконав умови договору поставки, відповідачем товар прийнятий, а обов'язок відповідача оплатити спірну партію товару виникає з факту прийняття товару відповідачем.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що позивач поставив йому товар за видатковою накладною № 272 від 25.09.2014р., та одночасно передав рахунок на оплату від 24.09.2014р., при цьому не погодивши ціну, кількість товару, місце поставки. Про невідповідність ціни товару, вказаної у видатковій накладній, постачальника було повідомлено відповідачем одразу після поставки товару на склад покупця листом, в якому останній також просив позивача протягом 7 днів забрати поставлений товар зі складу покупця. Однак, позивач відмовився забрати зазначений товар, вимагаючи його оплати.

Крім того, відповідач вказував на ту обставину, що видаткова накладна № 272 від 25.09.2014р. підписана неуповноваженою на те особою.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог, мотивуючи рішення, зокрема, тим, що сторонами не було надано будь-яких двосторонніх документів, що могли б розглядатися в якості доказів узгодження сторонами ціни товару, що свідчить про те, що сторонами договору не було погоджено його істотних умов. Також суд першої інстанції вказав на ту обставину, що видаткова накладна № 272 від 25.09.2014р. не відповідає вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а тому не може розцінюватись належним доказом передачі товару та прийняття його відповідачем.

Правильність висновків суду про неоґрунтованість позовних вимог підтверджується наступним.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони, відповідно до ст. 627 ЦК України, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1, 3 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

За приписами частини 8 статті 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до п. 3.1 договору поставки № 82 від 29.07.2014р. укладеного між сторонами, ціна на продукцію встановлюється у національній валюті України - гривнях (з врахуванням податку на додану вартість) та вказується в рахунках-фактурах, або в специфікаціях.

З договору поставки № 82 від 29.07.2014 р. не вбачається визначення ціни товару, який мав бути поставленим позивачем відповідачеві. Документів, якими б узгоджувалася ціна товару, що мав би поставлятися позивачем відповідачеві, сторонами не складалося. В матеріалах справи відсутні будь-які двосторонні документи, що могли б розглядатися в якості доказів узгодження сторонами ціни товару.

Позивачем до матеріалів справи надано копію рахунку на оплату по замовленню № 22370 від 24.09.2014р., однак, на вимогу суду першої інстанції оригінал зазначеного замовлення № 22370 від 24.09.2014р. ним не надано, як і не надано його суду апеляційної інстанції. Як зазначає відповідач, таке замовлення з його боку позивачу не надсилалось. Тобто, у даному випадку, слід дійти висновку, що рахунок на оплату не може бути належним та допустимим доказом погодження ціни товару, оскільки є одностороннім документом, підписаним лише зі сторони позивача.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту поставки 25 кг Р010 Борної кислоти фарм, Карл Ротт у кількості 8 упаковок на загальну суму 133 107,94 грн. за видатковою накладною № 272 від 25.09.2014р. в межах договору поставки № 82 від 29.07.2014р., оскільки специфікації та відповідного замовлення, передбачених п.п. 1.2, 2.1 договору, у даному випадку не складалося.

Твердження позивача про те, що обов'язок відповідача, у даному випадку, оплатити спірну партію товару виникає з факту прийняття ним товару за видатковою накладною є необґрунтованим з огляду на таке.

Законом України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначені правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні та у статті 1 наведено визначення термінів, за якою для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

За приписами статті 8 цього Закону, питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 вказаної норми передбачені обов'язкові реквізити первинних документів, а саме: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

У відповідності до п. 2.2 Положення первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2.4).

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (п.2.5 Положення).

Відповідно до п. 2.15 Положення первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників. У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання (п. 2.16 Положення).

Як вбачається з матеріалів справи, головний бухгалтер покупця, перевіривши видаткову накладну № 272 від 25.09.2014р., та з'ясувавши, що вона оформлена з порушенням вимог законодавства, а саме, складена без зазначення посади, прізвища та ім'я особи, що приймає товар, а також довіреності на право отримання ТММ, повідомив про це генерального директора ТОВ ,,Німецько-українська науково-виробнича фірма ,,Бровафарма" доповідною запискою від 25.09.2014p. (а.с. 54).

За наслідками розгляду даної доповідної записки генеральним директором відповідача видано наказ № 186 від 25.09.2014р., яким головному бухгалтеру товариства не дозволено приймати до виконання товаросупровідні документи на зазначений товар (видаткову накладну № 272 від 25.09.2014р., податкову накладну № 23 від 25.09.2014р.), а директору з фінансів товариства наказано вжити заходів щодо врегулювання відносин з постачальником та повернення йому зазначеного товару (а.с. 55).

У подальшому, відповідачем надіслано на адресу позивача лист № 449 від 30.09.2014р., відповідно до якого він просив останнього протягом 7 днів забрати поставлений товар зі складу товариства.

Як вбачається з видаткової накладної № 272 від 25.09.2014р., в ній не зазначено відомостей про посаду і прізвище особи, відповідальної за здійснення господарської операції, або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції зі сторони покупця. В графі ,,Отримав (ла)" видаткової накладної № 272 від 25.09.2014р. відсутні дані щодо довіреності, а саме, не вказано номер довіреності та дату її видачі, на підставі якої діє особа з боку покупця.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996р. (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безоплатно тільки за довіреністю одержувача.

Судом першої інстанції встановлено, що видаткова накладна № 272 від 25.09.2014р. зі сторони покупця підписана завідуючим складом сировини та матеріалів Усиком О.М.

Відповідно до Статуту ТОВ ,,Німецько-українська науково-виробнича фірма ,,Бровафарма" (а.с. 69 - 82) правом підписувати від імені товариства документи без довіреності наділений лише генеральний директор товариства. Посадова інструкція завідуючого складом сировини та матеріалів Усика О.М. не передбачає його повноважень на підписання від імені товариства правочинів або інших документів без довіреності.

Таким чином, для підписання, у даному випадку видаткової накладної, необхідна довіреність від керівника підприємства, яка видана не була, а завідуючий складом сировини та матеріалів Усик О.М., підписуючи видаткову накладну № 272 від 25.09.2014р., не мав повноважень на її підписання та прийняття на її підставі товару.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що видаткова накладна № 272 від 25.09.2014р. не відповідає вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та не може розцінюватись належним доказом передачі товару та прийняття його відповідачем, а відповідно не може бути підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Колегія суддів також враховує положення договору щодо умов поставки товару - EXW за правилами Інкотермс 2010 (п.2.3 договору), згідно з якими доставка товару є обов'язком покупця (самовивіз). Доставка ж товару продавцем на склад покупця, як це відбулося у данному випадку, здійснюється за домовленістю сторін. Проте, доказів такої домовленості позивачем суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що товар з боку відповідача прийнятий особою, уповноваженою на це його локальним нормативно - правовим актом та скріплений печаткою, передбаченою для оформлення документації при прийнятті товарів, що підтверджує волю відповідача на прийняття поставленого товару.

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на вищевказане, та зазначає, що наявність печатки підприємства на спірній видатковій накладній не може свідчити про прийняття відповідачем поставленого товару, з огляду на встановлені судом обставини щодо невідповідності видаткової накладної № 272 від 25.09.2014р. вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Лист відповідача № 449 від 30.09.2014р. з вимогою забрати поставлений позивачем товар свідчить про те, що наступного схвалення відповідачем операції з поставки товару за видатковою накладною № 272 від 25.09.2014р., в розумінні ст. 241 ЦК України, не було здійснено.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Київської області від 22.12.2014р. у справі № 911/4630/14 слід залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Сорс" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 22.12.2014р. у справі № 911/4630/14 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук

Повний текст складено та підписано 18.02.2015р.