РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015№910/7087/14

За позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва
доФізичної особи-підприємця Мазманян Седи Халатовни
простягнення 138 753,91 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Петруньок І.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Мазманян Е.Р., Гавриленко Я.С. - представник з дов.

У судовому засіданні 09.02.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (далі - Комунальне підприємство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Мазманян Седи Халатовни (далі - ФОП Мазманян С.Х.): 124 786,58 грн. основного боргу, що утворився в зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 29.08.2008 №18/12 на відпуск холодної, гарячої води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території; 6 830,80 грн. втрат від інфляції та 8 843,53 грн. 3 % річних, а всього 138 753,91 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2014 у справі №910/7087/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2014, позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.12.2014 рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2014 у справі №910/7087/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Згідно розпорядження №04-23/1247 від 17.12.2014 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи №910/7087/14, вказана справа передана на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою від 19.12.2014р. справу №910/7087 було прийнято до провадження судді Літвінової М.Є., розгляд справи призначено на 19.01.2015р.

Ухвалою від 19.01.2015, відкладено розгляд справи на 02.02.2015.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що: гарантійний лист від 27.01.2011 він не підписував. Крім того на гарантійному листі відсутня печатка відповідача; позивач повинен був завчасно інформувати відповідача про зміну цін та тарифів, що позивач не виконував, тому слід рахувати тарифи по цінах на дату укладення договору; платіжні доручення, рахунки, облікові картки не мають відношення до справи. Облікові картки відносяться до договору №8955014, а відповідач не є стороною цього Договору. Відповідач не отримував облікові картки від позивача; акти виконаних робіт, платіжні доручення не підписані та не мають юридичної сили.

Відповідач також звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 02.02.2015, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 09.02.2015.

В судовому засіданні 09.02.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.08.2008 Комунальним підприємством (абонент) і ФОП Мазманян С.Х. (субабонент) укладено Договір, за умовами якого:

- абонент зобов'язаний забезпечувати субабонента холодною, гарячою водою, опаленням і приймати від нього в каналізаційну мережу стічні води в кількості, необхідній для задоволення господарсько-побутових потреб субабонента та інших потреб, передбачених Договором, з урахуванням специфіки діяльності субабонента (пункт 1.1 Договору);

- комунальні послуги постачаються в приміщення загальною площею 209,6 кв.м. за адресою: м. Київ, Краснова, 12а; приміщення використовуються для цілей: магазин, офіс (пункт 1.2 Договору);

- субабонент зобов'язується своєчасно і в повному обсязі, не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за надані йому послуги, обумовлені Договором, на розрахунковий рахунок абонента (підпункт 2.2.1 пункту 2.2 Договору);

- абонент має право стягувати в установленому порядку заборгованість за надані послуги, обумовлені Договором (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 Договору);

- Договір діє з 01.08.2008 до 01.07.2011 (пункт 5.1 Договору).

Сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну умов цього договору після закінчення строку йог чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. (п. 5.4).

Доказів припинення зазначеного договору сторони суду не надали.

Підставою для звернення з даним позовом до суду стало неналежне виконання відповідачем обов'язків з оплати наданих послуг за договором, в результаті чого виникла заборгованість за період з 01.11.2008 по 01.02.2014 на суму 123 079,58 грн. Крім того, позивач заявив до стягнення інфляційні втрати - 6 830,80 грн. та 3 % річних - 8 843,53 грн.

Відповідач, в свою чергу заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що позивач пропустив строк позовної давності, тому стягнення боргу за період з листопада 2008 року по квітень 2011 року є безпідставним, враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом лише у квітні 2014 року. Крім того, на підтвердження своїх заперечень відповідач зазначив, що акти виконаних робіт, платіжні доручення не підписані, тому не мають юридичної сили. Рахунки (облікові картки) не мають відношення до відповідача, оскільки стосуються договору №8955014. Відповідач, також заперечив проти існування гарантійного листа від 27.01.2011, враховуючи що його не підписував та на ньому не міститься печатка відповідача.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до додатку №1 до Договору №18/2 (субабонент Мазманян С.Х.) сторони погодили, що комунальні послуги з постачання холодної води відбувається за договором з "Київводоканалом", електричної енергії - за договором з "Київенерго".

Судом встановлено, що постачання теплової енергії у гарячій воді за адресою в м. Києві по вул. Краснова, 12а, проводилось за договором №8955014 від 01.06.2006, укладеного між АЕК "Київенерго" (постачальник за договором) та позивачем (споживачем), відповідно до умов якого, постачальник щомісячно оформляє споживачу величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму) та її вартість за кожним особовим рахунком споживача за розрахунковий період (місяць).

Таким чином, табуляграми є належним доказом, що підтверджують фактичну кількість спожитої теплової енергії в гігакалоріях, які долучені до матеріалів справи.

Твердження відповідача про те, що в облікових картках є посилання на договір № 8955014, відповідач якого не є стороною, а тому не є належним доказом надання послуг за договором №18/12 від 29.08.2008, судом визнано безпідставним та необґрунтованим, враховуючи, що договір №8955014, є договором на підставі якого надавались послуги АЕК "Київенерго" (виробник та постачальник теплової енергії) з постачання теплової енергії у гарячій воді за адресою вул. Краснова, 12а, який укладений з позивачем, оскільки саме до повноважень позивача (п. 4.1.1 Статуту) входить забезпечення на підставі укладених договорів між споживачами та виробниками (постачальниками) надання комунальних послуг з холодного, гарячого водопостачання, водовідведення, теплопостачання до споживачів по внутрішньо будинкових мережах та збір платежів від споживачів зазначених послуг для розрахунків з виробниками (постачальниками) послуг; укладення з власниками нежилих приміщень договорів на надання комунальних послуг; надання рахунків на сплату комунальних платежів споживачам, тощо.

Згідно договору купівлі-продажу від 23.04.2008 відповідач є власником нежилого приміщення з №1 по №17 групи приміщень №87 в будинку номер 12-А по вул. Краснова Миколи в м. Києві, площею 209,60 кв.м. та споживає комунальні послуги, які надає Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва.

Щодо твердження відповідача про не підписання ним актів виконаних робіт та не отримання рахунків на оплату, які, на думку відповідача не є належними доказами в матеріалах справи, суд визнає їх безпідставними, оскільки умовами договору № 18/12 від 29.08.2008 не визначено підставою для оплати, тощо, надання рахунків чи підписання двостороннього акту виконаних робіт, в той час, як в п. 2.2.1 цього Договору, визначений обов'язок субабонента (відповідача) своєчасно і у повному обсязі, не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за надані йому послуги, обумовлені даним договором на розрахунковий рахунок абонента.

Тобто, наведені у відзиві твердження відповідача, в порядку ст. 33 ГПК України, належними та допустимими доказами не доведені, наявними в матеріалах справи документами не підтверджені.

Окрім того, не повідомлення позивачем, відповідача про зміну цін і тарифів не може вплинути на загальний обсяг заборгованості, що спростовує твердження та заперечення щодо цього відповідача.

Відповідно до показників, нарахованих постачальниками, за період з 01.11.2008 по 01.02.2014 ФОП Мазманян С.Х. надано послуги на загальну суму 124 786,58 грн., а саме: за листопад 2008 року - 42,22 грн.; за грудень 2008 року - 710,02 грн.; за січень 2009 року - 3 106,46 грн.; за лютий 2009 - 3 911,36 грн.; з березень 2009 року - 2 797,12 грн.; за квітень 2009 року - 1 007,30 грн. (+ 776,81 грн.); за травень 2009 року - 1 925,51 грн.; за листопад 2009 року - 539,48 грн.; за грудень 2009 року - 2 485,34 грн.; за січень 2010 року - 3 871,94 грн.; за лютий 2010 року - 3 674,27 грн.; за березень 2010 року - 3 463,96 грн.; за квітень 2010 року - 3 033,11 грн.; за травень 2010 року - 1 000,08 грн.; за листопад 2010 року - 1 259,03 грн.; за грудень 2010 року - 2 367,41 грн.; за січень 2011 року - 3 751,90 грн.; за лютий 2011 року 4 356,32 грн.; за березень 2011 року - 4 356,32 грн.; за квітень 2011 року - 4 356,32 грн.; за травень 2011 року - 2 178,17 грн.; за листопад 2011 року - 2 025,56 грн.; за грудень 2011 року - 3 884,06 грн.; за січень 2012 року - 4 035,40 грн.; за лютий 2012 року - 5 478,91 грн.; за березень 2012 року 6 293,26 грн.; за квітень 2012 року - 3 910,40 грн.; за травень 2012 року - 1 885,85 грн.; за листопад 2012 року - 78,38 грн.; за грудень 2012 року - 3 778,03 грн.; за січень 2013 року - 5 587,46 грн.; за лютий 2013 року - 5 171,63 грн.; за березень 2013 року - 4 301,95 грн.; за квітень 2013 року - 5 031,55 грн.; за травень 2013 року - 2 085,35 грн.; за листопад 2013 року - 2 534,44 грн.; за грудень 2013 року - 3 244,94 грн.; за січень 2014 року - 4 654,38 грн. та за лютий 2014 року - 5 837,57 грн.

У квітні 2009 року відповідачем було сплачено 1 707,00 грн. за отриманні послуги.

Комунальним підприємством було надіслано на адресу ФОП Мазманян С.Х. лист-попередження від 03.09.2012 з вимогою про сплату заборгованості за спожиті комунальні послуги в десятиденний термін.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач на вказаний лист відповіді не надав, заборгованість у сумі 123 079,58 грн. (124 786,58 грн. - 1 707,00 грн.) не сплатив, доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, наявні в матеріалах справи документи та розрахунки свідчать про те, що у відповідача наявна заборгованість за договором у розмірі 123 079,58 грн. Контррозрахунок відповідачем не надано.

Отже, вимоги про стягнення заборгованості з відповідача за надані послуги в межах договору №18/12 від 29.08.2008, у розмірі 123 079,58 грн. є обґрунтованими та доведеними документально. При цьому, слід врахувати наступне.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до п 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

До матеріалів справи долучений гарантійний лист від 27.01.2011, адресований позивачу, відповідно до якого, Мазманян С.Х. зобов'язався сплатити борги за комунальні послуги (опалення) в сумі 35 216,00 грн. з ПДВ станом на 01.02.2011 до кінця опалювального сезону.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності (п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Заперечення відповідача щодо підписання цього гарантійного листа та відсутності на ньому печатки підприємця, судом визнані безпідставними та не доведеними належними доказами. Крім того, суд звернув увагу, що на договорів № 18/12 від 29.08.2008, проти укладення якого відповідач не заперечує, також відсутня печатка підприємця. Доказів того, що підпис, який міститься на гарантійному листі не є підписом відповідача, останнім належними доказами не доведено, наведені лише припущення, які судом при розгляді справи не можуть бути розцінені як належний доказ.

Положеннями п. 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Таким чином, суд бере до уваги гарантійний лист від 27.01.2011, як належний доказ визнання суми боргу станом на 01.02.2011 у розмірі 35 216,00 грн., що підписаний уповноваженою на це особою - Фізичною особою-підприємцем Мазманян С.Х., та вважається таким, що перериває перебіг позовної давності на визнану суму боргу, яка виникла за послуги надані за період з листопада 2008 року по грудень 2010 року. З 27.11.2011 року на визнану суму заборгованості перебіг позовної давності почався спочатку та закінчився 27.01.2014.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 16.04.2014, строк позовної давності щодо стягнення вказаної суму за період з листопада 2008 року по грудень 2010 року, позивачем пропущений.

Крім того, слід зазначити, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за послуги надані за період з 01.01.2011 року до 16.04.2014.

Отже, з урахуванням наведене, суд дійшов висновку, що заборгованість за послуги надані за період з 01 листопада 2008 року 16 квітня 2011 року, заявлена до стягнення з пропуском позовної давності, тому клопотання відповідача є обґрунтованим та в задоволенні позовних вимог заявлених за вказаний період, слід відмовити.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене в сукупності, основний борг підлягає задоволенню в частині - 71 997,29 грн.

Позивач також заявив до стягнення 3 % річних у розмірі 8 843,53 грн. та інфляційні втрати - 6 830,80 грн.

Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Дії відповідача є порушенням вимог договору, тому є підстави для застосування відповідальності за умовами договору та положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Враховуючи, що суд застосував строк позовної давності за стягнення заборгованості за послуги надані в період з 01.11.2008 до 16.04.2011, тобто на суму боргу, що виникла за вказаний період, суд здійснив перерахунок 3 % річних та інфляційні втрати.

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу) (п. 5.3 постанови пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013).

Враховуючи, що суд застосував строк позовної давності, за здійсненим судом перерахунком, 3 % річних підлягають задоволенню у розмірі - 176,93 грн., інфляційні втрати - 140,68 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині суми основного боргу розмірі 71 997,29 грн., 3 % річних - 176,93 грн., інфляційні нарахування - 140,68 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мазманян Седи Халатовни (03115, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 23, кв. 10, код ) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (03179, м. Київ, вул. Прилужна, 6, код 03366552) суму основного боргу у розмірі 71 997,29 грн. (сімдесят одна тисяча дев'ятсот дев'яносто сім гривень 29 коп.), 3 % річних - 176,93 грн. (сто сімдесят шість гривень 93 коп.), інфляційні втрати - 140,68 грн. (сто сорок гривень 68 коп.) та 1 417,94 грн. (одна тисяча чотириста сімнадцять гривень 94 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 12.02.2014.

Суддя М.Є. Літвінова