ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015 р. Справа №917/2624/14

За позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", вул. Паризької комуни, 40-а, м. Полтава, 36020

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", вул. Комарова, 2а, м. Полтава, 36008

про визнання недійсним договору

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: Осадчий А.В., довіреність б/н від 11.06.2014 р., Васюта А.І., довіреність б/н від 21.10.2014 р.

від відповідача: Міняйло Г.Ю., довіреність № 29-14/17 від 05.01.2015 р.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складання повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позовна заява про визнання недійсним п. 3.5 договору про надання послуг з централізованого водопостачання від 01.07.2014 р.

11.02.2015 р. позивач подав уточнення до позовної заяви, у яких конкретизував вимоги заявлені у позовній заяві та просить суд визнати частково недійсним п. 3.5. договору від 01.07.2014 р. №01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання в редакції протоколу розбіжностей ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" від 23.07.2014 р., укладеного між КП ПОР "Полтававодоканал" та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" шляхом вчинення конклюдентних дій, а саме: визнати недійсним друге речення п. 3.5. договору № 01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання в редакції протоколу розбіжностей ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" від 23.07.2014 р. "Пеня не нараховується на суму простроченого платежу, що виник внаслідок несвоєчасної оплати населенням за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання перед споживачем".

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що умова договору, яка визначає розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, не суперечить нормам Цивільного кодексу України та нормам спеціального законодавства у сфері житлово - комунальних послуг.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Як зазначає позивач, 17.07.2014 р. КП "Полтававодоканал" (далі - позивач) направило ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" (далі - відповідач) два примірники договору № 01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання.

Листом № 29-17/1961 від 23.07.2014 р. відповідач повідомив, що підписав договір із протоколом розбіжностей та одночасно надав позивачеві два примірники протоколу розбіжностей до вказаного договору.

Предметом розбіжностей став підпункт 3.5.пункту 3 договору, який викладений позивачем у наступній редакції: "У разі несвоєчасного перерахування коштів за послуги з централізованого водопостачання Споживачу нараховується пеня на суму простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня".

Відповідач доповнив зазначений пункт договору та виклав його в наступній редакції: "У разі несвоєчасного перерахування коштів за послуги з централізованого водопостачання Споживачу нараховується пеня на суму простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня. Пеня не нараховується на суми простроченого платежу, що виник внаслідок несвоєчасної оплати населенням за послуги централізованого гарячого водопостачання перед Споживачем".

Не погодившись із запропонованою відповідачем редакцією спірного пункту договору, позивач звернувся до господарського суду Полтавської області, який своєю ухвалою від 18.08.2014 р. порушив провадження у справі, однак, в подальшому залишив позов без розгляду.

Оскільки, розбіжності, що виникли між КП ПОР "Полтававодоканал" та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" з приводу редакції п. 3.5 договору № 01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання від 01.07.2014 р. не узгоджені в судовому порядку, то відповідно до п. 7 ст. 181 ГК України пропозиції ПОВКПТГ "Полтаватеплоенерго" щодо редакції п. 3.5 договору вважаються прийнятими, а договір діє з 01.07.2014 р., у тому числі і спірний пункт.

Позивач зазначає, що договір виконується сторонами. Зокрема, щомісячно виставляються відповідачеві відповідні рахунки, які частково оплачуються відповідачем, (копії відповідних рахунків та платіжних доручень у матеріалах справи, а.с. 16-29).

Відповідно до п. 9.1 договору цей договір укладається на 1 (один) календарний рік і набирає чинності з дня його укладення - підписання. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність його перегляду.

Як вбачається з наданих доказів, позивач у листі № 5/2563 від 21.11.2014 р. заявив про перегляд договору № 01-07-14/1 від 01.07.2014 р. (а.с. 53-54).

До того ж, 01.12.2014 р. позивач листом № юр/2667 відповідачу направлено проект договору № 800/1-7 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання (а.с. 49)

Листом № 29-17/3561 від 29.12.2014 р. відповідач повідомив позивача про укладення договору № 800/1-7 з протоколом розбіжностей (а.с. 50).

Як зазначає позивач, розбіжності до зазначеного договору сторонами не узгоджені, що стало підставою для звернення до суду з позовом до відповідача про зобов'язання укласти договір у редакції позивача.

Саном на час розгляду даної справи, рішення у справі щодо зобов'язання укласти договір не прийнято.

Таким чином, договір № 01-07-14/1 від 01.07.2014 р. про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання є діючим, з урахуванням протоколу розбіжностей.

Позивач, вважає, що викладене у другому реченні п. 3.5. договору № 01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання в редакції протоколу розбіжностей ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" від 23.07.2014 р., відповідно до якого пеня не нараховується на суму простроченого платежу, що виник внаслідок несвоєчасної оплати населенням за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання перед споживачем, суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 218 Господарського кодексу України, тому просить суд в цій частині визнати пункт 3.5 договору недійним.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 та підпунктом 3 п. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового Договору.

Учасниками даних відносин є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідач отримує житлово-комунальні послуги, тобто є споживачем житлово-комунальних послуг.

Таким чином, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" належить до нормативно - правових актів спеціальної дії та регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Стаття 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум у п. 2.2 Постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 1.2 Постанови від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними" правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пунктів 4 - 6 ст. 230 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно з п. 14 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, гарячого та холодного водопостачання і водовідведення, затвердженого постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р. (зі змінами) за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня, розмір якої встановлюється законом або договором.

Cторонами договору про надання послуг з централізованого водопостачання № 01-07-14/1 від 01.07.2014 р. є Виробник (комунальне підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал") та Споживач (Полтавське обласне комунальне виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго").

Предметом зазначеного договору є комунальна послуга з централізованого водопостачання для виробництва Споживачем послуг централізованого гарячого водопостачання, що споживається виключно населенням багатоквартирних житлових будинків.

Пеня, передбачена договором № 01-07-14/1 від 01.07.2014 р., нараховується Споживачу (відповідачу) саме за невиконання грошових зобов'язань.

Тобто, зобов'язаною стороною по договору в частині здійснення своєчасних розрахунків за послуги централізованого водопостачання є саме відповідач - Полтавське обласне комунальне виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", а не населення.

Статтею 549 ЦК України, передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № Споживач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на зазначені вище норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України відсутні підстави ставити в залежність нарахування та стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання від здійснення населенням оплати за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання.

При цьому, несвоєчасна оплата населенням за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання не може вважатися виправданою причиною застосування у відносинах з ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" іншого порядку нарахування пені, ніж передбачено Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України.

Правовими наслідками порушення грошового зобов'язання є обов'язок саме боржника сплатити неустойку, і не залежить від здійснення своєчасних розрахунків інших осіб з відповідачем по інших зобов'язаннях.

Враховуючи те, що умова договору, викладена у другому реченні п. 3.5 договору ("Пеня не нараховується на суму простроченого платежу, що виник внаслідок несвоєчасної оплати населенням за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання перед споживачем") суперечить ст. 218 ГК України, суд дійшов висновку визнати зазначений пункт договору в цій частині недійсним.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву судом відхиляються як необґрунтовані та безпідставні.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним п. 3.5. договору від 01.07.2014 р. №01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання в редакції протоколу розбіжностей ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго від 23.07.2014 р., укладеного між КП ПОР "Полтававодоканал" та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" в частині, викладеній у другому реченні п. 3.5. договору № 01-07-14/1 про надання послуг з централізованого водопостачання на потреби гарячого водопостачання, а саме: "Пеня не нараховується на суму простроченого платежу, що виник внаслідок несвоєчасної оплати населенням за спожиті послуги централізованого гарячого водопостачання перед споживачем".

3. Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", вул. Комарова, 2а, м. Полтава, 36008, р/р 0218 в Харківській обласній філії АКБ Укрсоцбанку в м. Харкові, МФО 351016, на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", вул. Паризької комуни, 40-а, м. Полтава, 36020, р/р 01 Філія ПРУ «Банк Фінанси та кредит», МФО 331832, - 1218,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили

Повне рішення складено 13.02.2015 р.

Суддя Сірош Д.М.