ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року Справа № 910/18182/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоЄвсікова О.О.,
суддів:Картере В.І., Кролевець О.А. (доповідач у справі),
розглянувши касаційну скаргуНауково-впроваджувального підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні медичні технології"
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 29.10.2014
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.12.2014
у справі№910/18182/14 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавної установи "Інститут педіатрії, акушерства і гінекології Національної академії медичних наук України"
доНауково-впроваджувального підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні медичні технології"
простягнення 88 346,29 грн.
за участю представників сторін
від позивача:Дмитраш О.М.
від відповідача:Раковський К.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Державна установа "Інститут педіатрії, акушерства і гінекології Національної академії медичних наук України" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Науково-впроваджувального підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні медичні технології" про стягнення боргу по орендній платі за нежитлові приміщення і за землю згідно Договору в розмірі 81928,23 грн., пені в розмірі 4004,18 грн., заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання нежитлового приміщення (комунальні послуги) в розмірі 2413,88 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 (суддя Лиськов М.О.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 (колегія суддів у складі: Алданової С.О., Дикунської С.Я., Коршун Н.М.), позов задоволено в частині стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 19051,10 грн., 2868,61 грн. пені, а в інший частині позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані доведеністю обставин неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28.03.2011 між сторонами у справі укладено договір оренди №11 нерухомого майна, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування приміщення площею 177,3 м2, розміщене на третьому поверсі корпусу акушерських клінік за адресою: 04050, м. Київ, вул. Мануїльського, 8, що перебуває на балансі позивача.

Укладенню цього договору передували оцінка об'єкту оренди, здійснена відповідно до Методики, затвердженої постановою кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629, та проведення конкурсу на право оренди державного майна у порядку, визначеному ч. 7 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

За результатами проведеного конкурсу на право оренди майна сторони встановили в п. 3.1 договору фіксований розмір орендної плати за базовий місяць - лютий 2011 року, в розмірі 2623,40 грн. (без ПДВ).

Відповідно до п.п. 3.2, 3.3, 3.8 договору орендна плата перераховується орендарем до 20 числа місяця, наступного за звітним. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається орендодавцем шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць і доводиться до орендаря. Експлуатаційні витрати, плата за комунальні послуги, за електроенергію та відшкодування податку на землю сплачуються орендарем окремо в строк, визначений п. 3.2 цього договору, відповідно розрахункам.

Пунктом 3.4 договору сторони визначили, що розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з п. 10.2 договору зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання та розгляду іншою стороною.

Вказаний договір оренди розірвано за рішенням суду на вимогу позивача у зв'язку з істотними порушеннями зобов'язань орендарем, а орендоване приміщення повернуто балансоутримувачу згідно з актом приймання-передачі майна від 04.11.2013.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку щодо повного та своєчасного внесення орендної плати та оплати комунальних послуг з липня 2013 року позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі, заявивши вимоги про стягнення боргу по орендній платі за нежитлові приміщення і за землю згідно Договору в розмірі 81928,23 грн., заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання нежитлового приміщення (комунальні послуги) в розмірі 2413,88 грн., пені в розмірі 4004,18 грн.

Перевіривши надані сторонами розрахунки, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за спірний період: з орендної плати в розмірі 13281,47 грн. та з оплати комунальних послуг в розмірі 5769,63 грн. При цьому суди відхилили доводи відповідача про фактичне припинення використання ним орендованого приміщення з 05.09.2013 через обставини, за які він не відповідає.

Водночас суди задовольнили позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 2868,61 грн. за період з жовтня 2013 року до березня 2014 року, пославшись на застосування строку позовної давності в 1 рік.

За вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказана правова норма кореспондується зі ст. 193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 і ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; а орендар зобов'язаний, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Цивільний кодекс України у ч.ч. 1, 6 ст. 762 також передбачає, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. При цьому наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу, тобто, зокрема, за рішенням суду.

Правові наслідки припинення або розірвання договору оренди передбачені ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з якою у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Статтею 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за невиконання зобов'язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Зокрема, положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено зобов'язання учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема, у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

У силу ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. При цьому п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вже зазначалось, дослідивши надані сторонами докази, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що за результатами проведеного конкурсу на право оренди майна договором встановлено фіксований розмір орендної плати за базовий місяць в розмірі 2623,40 грн. (без ПДВ). З урахуванням коригування вказаного фіксованого розміру на індекс інфляції орендна плата, що підлягала сплаті, але не була сплачена відповідачем за спірний період становить суму 13281,47 грн.

З огляду на таке суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості відповідача з орендної плати лише в частині 13281,47 грн., вартості комунальних послуг в розмірі 5769,63 грн., а також про наявність правових підстав для стягнення з нього пені в сумі 2868,61 грн., обчисленій відповідно до вимог вказаних вище правових норм з урахуванням строку позовної давності.

Суди обґрунтовано відмовили в задоволенні решти позовних вимог з огляду на безпідставне здійснення позивачем розрахунку заборгованості, виходячи з розміру орендної плати, який не відповідає умовам договору.

Звертаючись з касаційною скаргою, відповідач зазначає про хибність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо періоду, за який нараховано заборгованість з орендної плати, посилаючись на положення ч. 6 ст. 762 ЦК України та фактичне припинення використання ним орендованого приміщення з 05.09.2013 через обставини, за які він не відповідає - у зв'язку з блокуванням представниками позивача орендованого приміщення та безпідставною відмовою орендареві в доступі до приміщення і майна, що в ньому знаходилось.

Вказані обставини доводились відповідачем також під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Однак доводи відповідача з цього приводу суди відхилили, встановивши, що орендоване приміщення повернуто відповідачем балансоутримувачу згідно з актом приймання-передачі майна від 04.11.2013.

Відповідно до встановлених ст. 1117 ГПК України меж, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Викладені ж у касаційній скарзі доводи по суті зводяться до переоцінки судом касаційної інстанції наданих сторонами доказів та встановлення інших обставин, ніж встановлені судом апеляційної інстанції. Натомість, скаржником не доведено порушення або неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій певних норм матеріального чи процесуального права щодо обставин, встановлених ними під час розгляду справи.

Отже, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, колегія суддів дійшла висновку, що судами в порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін, враховано положення ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119,11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Науково-впроваджувального підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні медичні технології" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 у справі №910/18182/14 залишити без змін.

Головуючий суддя О.Євсіков

Судді В.Картере

О.Кролевець