РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015Справа №910/27576/14

за позовом: Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича, Дніпропетровська обл., м.Орджонікідзе, іпн

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ», м.Київ,

про стягнення 9 777,44 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Фізична особа-підприємець Савченков Олександр Іванович, Дніпропетровська обл., м.Орджонікідзе звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 7085,65 грн., додаткових витрат в розмірі 1870,10 грн., 3% річних в сумі 131,76 грн. та інфляційних втрат в розмірі 689,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №193/13 від 21.05.2013р. перевезення вантажу в частині здійснення оплати в обсязі та строки, передбачені договором, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

У судове засідання 11.02.2015р. позивач не з'явився, представника не направив, однак, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору з огляду на наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №047.

У клопотанні №3 від 06.01.2015р. заявник просив здійснювати розгляд справи без участі Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича.

Відповідач відзиву на позов не надав, у судове засідання 11.02.2015р., як і у попередні засідання суду, не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався, правової позиції по суті спору не висловив, однак був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03035, м.Київ, Солом'янський район, площа Солом'янська, буд.2.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 22.01.2015р.

Наразі, про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» судової кореспонденції свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №911.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на наявні в матеріалах справи докази отримання відповідачем ухвал суду, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

З приводу неявки позивача та відповідача у судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Однак, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, суд наголошує, що двомісячний строк вирішення спору з урахуванням продовження терміну вирішення спору за клопотанням заявника на 15 днів фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

При цьому, за висновками суду, з 15.12.2014р. (дата отримання відповідачем ухвали про порушення провадження) у Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» було більш ніж достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору.

Судом також прийнято до уваги, що ухвалою від 21.01.2014р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач та відповідач участі в процесі розгляду спору 11.02.2015р. не приймали, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені заявником докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.п.3.1, 3.5 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджено Наказом №363 від 14.10.1997р. Міністерства транспорту України, договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі, та вантажовідправниками або вантажоодержувачами.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2013р. між Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» (експедитор) було укладено договір №193/13, предметом якого відповідно до п.1.1 є порядок взаємовідносин, що виникають між експедитором і перевізником при здійсненні мобільних перевезень вантажів в міжнародному та внутрішньодержавному сполученнях транспортними засобами перевізника по замовленням експедитора.

Вартість перевезення (ставка) та валюта розрахунків погоджується сторонами в замовленні (заявці) (п.4.1 договору №193/13 від 21.05.2013р.).

У п.п.7.1, 7.3 укладеного між сторонами правочину зазначено, що договір набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2013р. Якщо жодна зі сторін до закінчення терміну дії договору не сповістить іншу про його розірвання, термін дії правочину автоматично продовжується на наступний календарний рік.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №193/13 від 21.05.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з перевезення вантажу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 919 вказаного нормативно-правового акту визначено, що перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

За умовами п.1 укладеного між сторонами правочину на кожне перевезення оформлюється транспортне замовлення (заявка), яка складається у письмовій формі, підписується уповноваженим представником експедитора та передається перевізнику за допомогою факсимільного зв'язку та є невід'ємною частиною договору. В замовленні мають міститись наступні дані: маршрут руху, найменування вантажу, вага та вид пакування, кількість місць вантажу під час перевезення, фрахтова ставка, умови оплати, адреси місць завантаження і розвантаження вантажу з вказівкою на контактних осіб і їх телефони, дати та час завантаження, розвантаження вантажу.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов спірного правочину сторонами було складено та підписано заявку №06/01/14 від 09.01.2014р. на перевезення вантажу автотранспортом для Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ».

Відповідно до наведеної заявки позивач зобов'язався перевезти вантаж відповідача за маршрутом Нідерланди - Україна.

Строк доставки сторони погодили 20.01.2014р. - 22.01.2014р. Адреса розвантаження: Україна, Луганська область, м.Луганськ, вул.50 років Оборони Луганска, буд.9, згідно СMR.

У п.7 заявки визначено, що перевізник зобов'язаний надати експедитору СMR та пакет документів по даному перевезенню протягом двох днів після розвантаження автомобіля.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем було належним чином виконано умови договору №193/13 від 21.05.2013р. та, зокрема, заявки №06/01/14 від 09.01.2014р., а саме на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» здійснено перевезення вантажу вказаного суб'єкта господарювання за маршрутом Нідерланди - Україна, що підтверджується міжнародною товарно-транспотрною накладною СMR №131218001.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог п.1 заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. заявником було скеровано на юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» пакет документів за вказаним вище перевезенням, в тому числі, СMR №131218001. Наведена обставина підтверджується поштовою квитанцією №96326 від 14.02.2014р. та описом вкладення до цінного листа.

За змістом п.3 Наказу №958 від 28.11.2013р. Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень» нормативний строк пересилання поштових відправлень (крім простих листів та поштових карток) - це час, установлений для пересилання поштових відправлень від об'єкта поштового зв'язку місця приймання до об'єкта поштового зв'язку місця вручення.

Відповідно до розділу II Наказу №958 від 28.11.2013р. Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень» нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) складають для місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2, між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання.

Як вбачається з штампу відділення поштового зв'язку, позивачем було скеровано поштове відправлення на адресу відповідача з відділення поштового зв'язку №3 Орджонікідзе Дніпропетровської області, тобто, у даному випадку слід застосовувати нормативні строки поштових пересилань між населеними пунктами поштового відправлення.

Отже, враховуючи затверджені Наказом №958 від 28.11.2013р. Міністерства інфраструктури України нормативні строки пересилання поштових відправлень, суд дійшов висновку, що направлений 14.02.2014р. позивачем пакет документів повинен був бути отриманий відповідачем не пізніше 20.02.2014р.

Наразі, господарським судом прийнято до уваги наявні в матеріалах докази повернення направленої заявником поштової кореспонденції з відміткою відділення поштового зв'язку «За закінченням встановленого терміну зберігання».

Наявними в матеріалах справи документами також підтверджується повторне направлення Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем 27.03.2014р. документів щодо перевезення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ», які відповідно до поштового повідомлення №735 було отримано відповідачем 31.03.2014р.

Ухвалами від 11.12.2014р., від 14.01.2015р. та від 21.01.2015р. відповідача було зобов'язано надати заперечення щодо отримання від позивача послуг за договором №193/13 від 21.05.2013р.

Проте, відповідачем заперечень з приводу належного виконання заявником своїх обов'язків за спірним правочином представлено не було, факт здійснення останнім перевезення за вказаною товарно-транспортною накладною не заперечно.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вищенаведене, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку, що Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем було виконано свій обов'язок з перевезення вантажу на підставі договору №193/13 від 21.05.2013р. та заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ».

Як вже зазначалось, ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до ст.916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

За приписами п.14.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджено Наказом №363 від 14.10.1997р. Міністерства транспорту України, форма і порядок розрахунків, а також випадки зміни розміру оплати за перевезення вантажів і надання інших послуг, пов'язаних з цим, визначаються перевізником з вантажовідправником або вантажоодержувачем - замовником при укладенні ними договору на перевезення вантажів.

Як вказувалось вище, за приписами ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Аналогічну позицію наведено у постанові від 12.08.2013р. Вищого господарського суду України по справі №12/109-12.

Як вказувало вище, вартість перевезення (ставка) та валюта розрахунків погоджується сторонами в замовленні (заявці) (п.4.1 договору №193/13 від 21.05.2013р.).

За умовами заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. сума фрахту становить 650 євро в гривні по курсу Національного банку України на день вивантаження автомобіля. Оплата здійснюється по безготівковому розрахунку після розвантаження автомобіля і надання експедитору оригіналів документів, перелік яких наведено у заявці протягом 30 банківських днів, якщо відсутні претензії по перевезенню.

Як було встановлено судом вище, заявником вимогу договору №193/13 від 21.05.2013р. та заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. стосовно направлення на адресу експедитора необхідного пакету документів за перевезенням було виконано.

Враховуючи курс гривні по відношенню до євро, що був встановлений Національним банком України на день розвантаження автомобілю, позивачем було визначено, що сума фрахту за заявкою №06/01/14 від 09.01.2014р. становить 7085,65 грн. Після проведення перевірки господарським судом було встановлено, що заявлений позивачем розмір фрахту з урахуванням курсу Національного банку України на день розвантаження товару, що зазначений у накладній, є вірним.

До того ж, суд зазначає, що в матеріалах справи також відсутні докази наявності у відповідача будь-яких зауважень щодо виконаного позивачем перевезення.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги умови спірного правочину та заявки №06/01/14 від 09.01.2014р., господарський суд дійшов висновку, що строк оплати перевезення вантажу за договором №193/13 від 21.05.2013р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Товариством з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» свої грошові зобов'язання за договором №193/13 від 21.05.2013р. в частині оплати перевезення за заявкою №06/01/14 від 09.01.2014р. не виконано.

Ухвалами від 11.12.2014р., від 14.01.2015р. та від 21.01.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання своїх грошових зобов'язань за договором №193/13 від 21.05.2013р.

Проте, як неодноразово зазначалось, відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності заборгованості перед Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем в розмірі 7085,65 грн. не спростовано.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення додаткових витрат в сумі 1870,10 грн. господарський суд зазначає наступне.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

У п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що вирішуючи питання відносно доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з розглядуваними позовними вимогами повинно бути належними та допустимими доказами доведено обставини, на які він посилається як на підставу позовних вимог.

Обгрунтовуючи вимоги про стягнення додаткових витрат, заявник посилається на те, що внаслідок того, що відповідачем змінено адресу розвантаження товару, заявником було затримано здійснено понаднормовий пробіг, що склав 78 км, що, за даними позивача, оцінюється у 780 грн.

За умовами договору п.3.13 договору №193/13 від 21.05.2013р. при переадресуванні транспортних засобів перевізника в інше місце розвантаження (завантаження) експедитор сплачує перевізнику вартість додаткового пробігу з вантажем чи без вантажу, визначену за погодженням сторін.

Як вказувалось вище, умовами заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. дійсно було погоджено, що адресою розвантаження є Україна, Луганська область, м.Луганськ, вул.50 років Оборони Луганска, буд.9.

Проте, за твердженнями позивача, які підтверджуються змістом СMR №131218001 фактично товар було розвантажено у Луганській області, смт.Центральний.

Наразі, господарський суд зазначає, що заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів переадресування перевізника до наведеного пунку саме експедитором.

До того ж, Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем також не доведено, що таке переадресування призвело до понаднормового пробігу у 78 км.

З метою повного та всебічного розгляду всіх обставин справи ухвалами від 11.12.2014р., від 14.01.2015р. та від 21.01.2015р. позивача було зобов'язано надати докази наведеного вище переадресування.

Проте, заявником витребуваних судом документів на підтвердження заявлених позовних вимог представлено не було, факт переадресування автомобіля з м.Луганськ, вул.50 років Оборони Луганска, буд.9 до смт.Центральний не представлено.

Одночасно, в матеріалах справи відсутні докази погодження обома сторонами вартості додаткового пробігу у 78 км саме у розмірі, заявленому до стягнення позивачем, що передбачено п.3.13 договору №193/13 від 21.05.2013р.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, господарський вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича в частині стягнення з відповідача додаткових витрат за понаднормовий пробіг такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Одночасно, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» штрафу на підставі п.16 заявки №06/01/14 від 09.01.2014р. господарський суд також вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

За умовами п.16 заяки №06/01/14 від 09.01.2014р. експедитор сплачує штраф перевізнику за простій автотранспорту з вини замовника, під завантаженням і замитненням більше ніж 48 годин, розмитненням і розвантаженням більш ніж 48 годин (виключаючи вихідні та святкові дні) в розмірі 100 євро за курсом Національного банку України на день розвантаження автомобіля за кожен день.

При цьому, наведеним пунктом встановлено, що наявність простою підтверджується лише оригіналом листа простою з відміткою вантажовідправника та вантажоодержувача. Без листа простою штрафні санкції не сплачуються. Отже, умовами укладеного між сторонами правочину визначено, що належним доказом простою є листок простою з відміткою вантажовідправника чи вантажоодержувача.

Пунктом 2.3.7 договору №193/13 від 21.05.2013р. також визначено, що у випадку ймовірності настання наднормативного простою транспортного засобу в місці завантаження/розвантаження перевізник зобов'язаний в письмовому вигляді до 14 годин місцевого часу інформувати про це експедитора.

Проте, наразі, Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів простою автомобіля у місці завантаження, замитнення, розвантаження, розмитнення з вини замовника, а отже і не доведено наявності підстав для нарахування та стягнення з відповідача штрафний санкцій на підставі п.16 замовлення.

До того ж, заявником також не представлено доказів, що засвідчували б виконання обов'язку перевізника з повідомлення експедитора про ймовірний простій у визначеному договором порядку.

За таких обставин, господарський суд зазначає, що стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» штрафу на підставі п.16 замовлення №06/01/14 від 09.01.2014р. є необґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 131,76 грн. та інфляційних втрат в розмірі 689,93 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем строків внесення плати за перевезення, що було здійсненне Фізичною особою-підприємцем Савченковим Олександром Івановичем на підставі договору №193/13 від 21.05.2013р. та заявки №06/01/14 від 09.01.2014р., позивачем було нараховано 3% річних за період з 16.05.2014р. по 10.11.2014р. на суму 131,76 та інфляційні втрати в розмірі 689,93 грн.

Проте, за висновками суду, представлений заявником розрахунок є необґрунтованим, оскільки за базу нарахування прийнято суму з урахуванням додаткових витрат за понаднормовий пробіг та штраф за простій, стягнення яких з відповідача було визнано судом необґрунтованим.

Здійснивши перерахунком, господарським судом встановлено, що з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» обґрунтованим за період з 16.05.2014р. по 10.11.2014р. є стягнення 3% річних в сумі 104,25 грн. та інфляційних втрат в розмірі 545,86 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вищенаведене, господарський суд дійшов? виснову, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» про стягнення основного боргу в сумі 7085,65 грн., додаткових витрат в розмірі 1870,10 грн., 3% річних в сумі 131,76 грн. та інфляційних втрат в розмірі 689,93 грн. підлягають задоволення частково у визначених вище розмірах.

Всі інші доводи та міркування позивача відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича, Дніпропетровська обл., м.Орджонікідзе до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 7085,65 грн., додаткових витрат в розмірі 1870,10 грн., 3% річних в сумі 131,76 грн. та інфляційних втрат в розмірі 689,93 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діскордія-Київ» (03035, м.Київ, Солом'янський район, площа Солом'янська, буд.2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Савченкова Олександра Івановича (53300, Дніпропетровська область, м.Орджонікідзе, вул.Партизанська, буд.75, кв.82, іпн ) основний борг в сумі 7085,65 грн., 3% річних в розмірі 104,25 грн., інфляційні витрати в сумі 545,86 грн. та судовий збір в розмірі 1445,49 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 11.02.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 14.02.2015р.

Суддя М.О. Любченко