ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Справа № 910/15958/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Цвігун В.Л.,
за участю представників:
позивача -не з'явились,
відповідача-не з'явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу комунального підприємства "Міськтепловоденергія" (далі - КП "Міськтепловоденергія")
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 09.12.2014
у справі№910/15958/14
за позовомКП "Міськтепловоденергія"
доКонцерну "Військторгсервіс"
про стягнення 5448,28 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання за договором
встановив:

Рішенням господарського суду м.Києва від 16.10.2014 (суддя Котков О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 (судді: Дикунська С.Я.. Алданова С.О., Коршун Н.М.), в позові відмовлено у зв'язку з недоведеністю порушення прав та інтересів позивача.

КП "Міськтепловоденергія" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме ст.ст.530,1212,1213 ЦК України, ст.ст.16,20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та ст.ст.19,25 Закону України "Про теплопостачання". Зокрема, скаржник вважає, що він надсилав відповідачу три акти-рахунки від 02.04.2014 для оплати послуг з постачання теплової енергії за березень-квітень та жовтень 2011р., наданих за договором від 01.02.2010 №КП-1257, укладеним між сторонами, проте, відповідач, незважаючи на отримання вказаних рахунків згідно наявного у справі повідомлення про вручення поштового відправлення, спожиту теплову енергію не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в спірній сумі.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення та постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, місцевий суд виходив з того, що матеріалами справи належним чином не підтверджено обставин пред'явлення виконавцем споживачу рахунків на оплату послуг за договором від 01.02.2010 №КП-1257 на суму 5448,28 грн., оскільки з поданих позивачем доказів (копій фіскального чеку від 10.04.2014 №4735 та повідомлення про вручення поштового відправлення №952) неможливо дійти однозначного висновку про надання/направлення виконавцем актів-рахунків замовнику та отримання їх останнім. Таким чином, пред'явлення/надання позивачем відповідачу рахунків на оплату послуг за цим договором за березень, квітень та жовтень 2011 року на вищезгадану суму суд вважав недоведеними, в зв'язку з чим, дійшов висновку про відсутність у позивача матеріально-правових підстав для стягнення боргу за договором в разі невиконання відповідачем грошового зобов'язання, строк виконання якого в силу приписів ст.ст.530,612,613 ЦК України та п.9 договору є таким, що не настав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

01.02.2010р. між КП "Міськтепловоденергія" (виконавцем) та Концерном (споживачем) укладено договір №КП-1257 (далі - договір), за умовами п.1 якого виконавець зобов'язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, які передбачено договором.

Відповідно до п.6 договору розмір щомісячної плати за надані послуги згідно з нормативами (нормами) споживання на момент укладення Договору становили за: централізоване постачання холодної води по розрахунках, при наявності засобу обліку теплової енергії по розрахунках, водовідведення по розрахунках.

Згідно п.9 договору оплата проводиться в розмірі: 30% - передоплата (розраховується від планової оплати) і вноситься не пізніше 15 числа попереднього місяця, 70% - не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця на розрахунковий рахунок постачальника згідно наданих рахунків.

Таким чином, обов'язковою умовою оплати за надані послуги згідно цього пункту 9 договору є факт пред'явлення виконавцем споживачу рахунку на оплату послуг.

Згідно зі ст.24 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, споживач теплоенергії зобов'язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію згідно п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМ України від 03.10.2007 №1198.

За твердженням позивача, на виконання умов договору позивачем в березні, квітні та жовтні 2011 року на об'єкти споживача по вул. Вокзальна, 93 та вул. Вокзальна, 95 в м.Кам'янець-Подільський було надано послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 5448,28 грн., з яких в березні 2011 року на суму 2714,78 грн., в квітні 2011 року на суму 357,74 грн. та в жовтні 2011 року на суму 2375,76 грн., які відповідачем не сплачено, внаслідок чого утворилась заборгованість на цю суму.

На підтвердження згаданих обставин позивачем надано до матеріалів справи акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014р. за використання споживачем наданих послуг за березень 2011 року на суму 2714,78 грн., акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014р. за використання споживачем наданих послуг за квітень 2011 року на суму 357,74 грн., акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014р.

Доказом на підтвердження надіслання на адресу відповідача згаданих актів-рахунків позивачем надано копію фіскального чеку №4735 від 10.04.2014 та копію рекомендованого повідомлення №923, будь-яких інших документів з цього приводу в справі немає.

Проте, апеляційний господарський суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав та інтересів.

Як зазначалося вище, оплата послуг проводиться згідно п.9 договору в розмірі: 30% - передоплата (розраховується від планової оплати) і вноситься не пізніше 15 числа попереднього місяця, 70% - не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця на розрахунковий рахунок постачальника згідно наданих рахунків.

З врахуванням положень ст.ст.612,613 ЦК України та тих обставин, що позивачем надіслано на адресу відповідача акти-рахунки лише 10.04.2014р., апеляційна інстанція встановила, що позивач вважається таким, що не вчинив визначених договором дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку, а, відтак, в даному випадку прострочення відповідача як боржника не настає.

Колегія погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до п.п.1,5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту ст.ст.11,509 ЦК України та ч.1 ст.19, п.п.1,5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між сторонами по справі (виконавцем та споживачем), як учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг, повинні ґрунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі типового договору.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5448,28 грн. заборгованості за неналежне виконання зобов'язань по оплаті вартості спожитих послуг з постачання теплової енергії за березень-квітень та жовтень 2011р., передбачених укладеним між сторонами договором від 01.02.2010 №КП-1257.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.4 ст.612 та ч.ч.1,2 ст.613 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Пунктом 9 договору від 01.02.2010 №КП-1257 передбачено, що оплата за надані послуги проводиться в розмірі: 30% - передоплата (розраховується від планової оплати) і вноситься не пізніше 15 числа попереднього місяця, 70% - не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця на розрахунковий рахунок постачальника згідно наданих рахунків.

Таким чином, сторони досягли згоди щодо настання у відповідача обов'язку по вчиненню платежу лише після пред'явлення виконавцем (позивачем) рахунку на оплату комунальних послуг. Тобто термін виконання зобов'язання визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, та підлягає виконанню з настанням цієї події (п.2 ч.1 ст.530 ЦК України), а обов'язку споживача оплатити послуги з теплопостачання має передувати виконання позивачем обов'язку по виставленню рахунків на оплату послуг з теплопостачання та направленню їх контрагенту (ч.1 ст.613 ЦК України).

Колегія не може не погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що у зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження направлення позивачем на адресу відповідача та одержання останнім рахунків на оплату комунальних послуг згідно умов договору від 01.02.2010, обов'язок відповідача щодо оплати комунальних послуг не настав з урахуванням положень ст.ст.530,612,613 ЦК України. Адже, з наявних у справі копій листа КП "Міськтепловоденергія" від 09.10.2014 №0105/831, фіскального чеку від 10.04.2014 №4735 та повідомлення про вручення поштового відправлення №952 від 15.04.2014 (а.с.38-40), за умов відсутності опису вкладення, неможливо достеменно встановити, які саме рахунки та за який період були надіслані відповідачу, і цей висновок заявником не спростовано.

У зв'язку з цим, касаційна інстанція не приймає до уваги передчасні твердження скаржника про те, що він надсилав відповідачу три акти-рахунки від 02.04.2014 за березень-квітень та жовтень 2011р. для оплати послуг з постачання теплової енергії, наданих за договором від 01.02.2010 №КП-1257, проте, відповідач, незважаючи на отримання вказаних рахунків згідно наявного у справі повідомлення про вручення поштового відправлення, спожиту теплову енергію не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в спірній сумі.

Таким чином, місцевий господарський суд, встановивши недоведеність вручення відповідачу рахунків орендодавця, дійшов правильного висновку про неможливість встановити настання порушення строків оплати послуг з теплопостачання.

Отже, судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової оцінки положень п.9 укладеного між сторонами договору від 01.02.2010 №КП-1257 та інших наявних у справі доказів в їх сукупності з достовірністю встановлено, а позивачем не спростовано факт ненастання для відповідача обов'язку по оплаті вартості послуг з теплопостачання в сумі 5448,28 грн. за березень-квітень та жовтень 2011р. з огляду на непред'явлення позивачем рахунків за надані послуги, що свідчить про недоведеність позовних вимог про стягнення спірної заборгованості.

Касаційна інстанція також відхиляє посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на ст.ст.1212,1213 ЦК України, якими врегульовано порядок та підстави повернення майна, набутого або збереженого за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за договором, тобто такої заборгованості, що виникла на підставі договору, а не безпідставно.

З цих же мотивів не заслуговують на увагу посилання заявника на правові позиції, викладені у постановах Вищого господарського суду України від 26.01.2011 у справі №10/045-10, від 02.04.2013 у справі №5009/2844/12, від 15.05.2013 у справі №5017/2891/2012, від 12.06.2014 у справі №908/4206/13 та від 18.11.2014 у справі №911/1511/14, так як предметом позову у всіх зазначених справах було стягнення зі споживача коштів за комунальні послуги, фактично надані на позадоговірних засадах, в той час як предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за послуги, надані за договором, що не слід ототожнювати.

Зважаючи на те, що позовна заява КП "Міськтепловоденергія" не обґрунтована обставинами позадоговірного надання послуг з теплопостачання та не містить посилань на ст.1212 ЦК України, суди попередніх інстанцій правомірно вирішили даний спір в межах заявлених предмета та підстав позову.

Разом з тим, колегія вважає, що заявник з метою захисту свого порушеного права не позбавлений можливості звернутися з позовом про стягнення вартості комунальних послуг в якості фактично наданих на позадоговірних засадах.

Інші наявні заперечення заявника зводяться передусім до посилань на неналежну оцінку судами доказів по справі (акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014 за використання споживачем наданих послуг за березень 2011 року на суму 2714,78 грн., акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014 за використання споживачем наданих послуг за квітень 2011 року на суму 357,74 грн., акт-рахунок №5119/4 від 02.04.2014) та до намагань надати перевагу певним доказам (фіскальний чек від 10.04.2014 №4735 та повідомлення про вручення поштового відправлення №952), проте, згідно імперативних приписів ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Касаційна інстанція також вважає за необхідне зазначити про те, що висновок суду апеляційної інстанції про надіслання позивачем на адресу відповідача актів-рахунків 10.04.2014р. є помилковим, суперечить фактичним обставинам справи та правильному висновку суду першої інстанції про недоведеність належними та допустимими доказами направлення позивачем на адресу відповідача та одержання останнім рахунків на оплату комунальних послуг згідно умов договору від 01.02.2010.

Однак, враховуючи те, що в даній правовій ситуації вказаний висновок апеляційного суду не призвів до прийняття неправильної по суті постанови, тому вказане процесуальне порушення не може бути достатньою підставою для її скасування.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволення скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 у справі №910/15958/14 залишити без змін, а касаційну скаргу комунального підприємства "Міськтепловоденергія" - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

В.Цвігун