РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015Справа №910/29354/14-г

За позовом Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус»

До Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»

Про визнання недійсним п. 10.11. договорів фінансового лізингу та стягнення

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивача Олефір І.Г. представник за довіреністю;

від відповідача не з'явився.

В судовому засіданні 29.01.2015 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсними пунктів 10.11 договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014, а також стягнення 46 230,00 грн. авансових платежів, 147 800,00 грн. неповернених комісійних платежів, а також відшкодування судових витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2014 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/29354/14-г, розгляд справи призначено на 29.01.2015.

В судовому засіданні 29.01.2015 представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю. В обгрунтування вимог про визнання недійсними пунктів 10.11 договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014 позивач посилався на суперечність наведених пунктів договорів ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними в силу ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Вимога про стягнення 46 230,00 грн. авансу мотивована тим, що відповідачем, всупереч умов укладених договорів, було запропоновано позивачу предмети лізингу, які по своїх технічних характеристиках не відповідали умовам укладених договорів, у зв'язку з чим позивач відмовився від договорів фінансового лізингу і вимагав у відповідача повернення сплачених в якості авансу коштів в сумі 46 230,00 грн. Крім того, з вищенаведених підстав, позивач просив стягнути з відповідача і комісійні платежі в сумі 147 800,00 грн.

Відповідач у судові засідання своїх представників не направляв, вимог суду, викладених в ухвалах суду - не виконав, відзив на позовну заяву не надав. Через канцелярію Господарського суду міста Києва заяв та клопотань не подавав. Про проведення судових засідань повідомлявся належним чином за адресою юридичного місцезнаходження.

За таких обставин, суд, з метою дотримання строку вирішення спору, визначеного статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між відповідачем - ТОВ «Лізинговою компанією «Автофінанс», як лізингодавцем, та позивачем - ПП «Транспортне агентство «Ікарус», як лізингоодержувачем, укладено договори фінансового лізингу (далі - догори фінансового лізингу), а саме:

- договір фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінансового лізингу № 010402 від 02.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінаснвого лізингу № 010401 від 03.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінансового лізингу № 010400 від 02.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

Як встановлено судом, умови укладених договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014 - є ідентичними.

Так, пунктами 1.3 договорів фінансового лізингу визначено що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмети лізингу у власність та передати предмети лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 1.9 договорів фінансового лізингу узгоджено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в договорі та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту передачі предмету у користування. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Пунктами 3.1 договорів фінансового лізингу встановлено обов'язки лізингодавця, зокрема передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку та на умовах, встановлених договором (п.п. 3.1.1).

Відповідно до пунктів 4.1 договорів фінансового лізингу, лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок лізингодавця та комісії за передачу предмета лізингу відповідно до умов договору.

Пунктами 8.1 договорів фінансового лізингу встановлено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до договорів, у яких зокрема сторонами узгоджено розмір комісії за організацію за кожним договором в сумі 36 950,00 грн. та комісія за передачу за кожним договором в сумі 11 085,00 грн.

Згідно пунктів 8.2 договорів фінансового лізингу, сторонами узгоджено склад лізингових платежів, а саме:

- перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію); аванс ціни предмет лізингу, який розраховується як авансовий платіж; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією предмету лізингу на користь лізингоотримувача; періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу;

- періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу;

- другого лізингового платежу;

- періодичного лізингового платежу.

Відповідно до пунктів 8.5 договорів фінансового лізингу, усі поточні авансові та лізингові платежі по договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1 по 10 число поточного місяця, згідно узгоджених додатками № 1 та № 2 графіків.

Згідно п.п. 10.11 договорів фінансового лізингу, у випадку розірвання договорів лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

На підтвердження сплати позивачем на користь відповідача авансових платежів та комісійної винагороди за договорами фінансового лізингу, позивачем надано наступні платіжні доручення:

- № 120 від 03.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010401 від 03.07.2014»;

- № 121 від 03.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010399 від 03.07.2014»;

- № 140 від 22.07.2014 на суму 62 800,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 127 від 21.07.2014 на суму 30 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 125 від 10.07.2014 на суму 55 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 124 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010401 від 03.07.2014»;

- № 122 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010399 від 03.07.2014»;

- № 123 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010400 від 10.07.2014»;

- № 118 від 02.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010400 від 02.07.2014»;

- № 119 від 02.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010402 від 02.07.2014».

Таким чином, позивачем було загалом сплачено за договорами фінансового лізингу 147 800,00 грн. комісії за організацію та 145 100,00 грн. авансових платежів, з яких позивачем заявлено до стягнення 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісії.

Як зазначав позивач у позові, відповідачем було повідомлено про неможливість надання позивачу в лізингове користування за договорами фінансового лізингу обумовлених договорами предметів лізингу (автобусів БАЗ- еталон А08115) за узгодженою їх вартістю в сумі 369 500,00 грн. кожен, а запропоновано позивачу інші автобуси вартістю 496 000,00 грн. кожен, у зв'язку з чим позивач листом № 128 від 29.08.2014 повідомив відповідача про необхідність повернення здійснених авансових платежів.

Листами від 30.09.2014 № 714 та від 12.11.2014 № 991 відповідач повідомив позивача про те, що договори фінансового лізингу вважаються розірваними з 03.09.2014.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено судом, в обгрунтування вимог про визнання недійсними пунктів 10.11 договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014 позивач посилався на суперечність наведених пунктів договорів ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки положення оспорюваних пунктів не встановлюють розмір штрафу у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні суми зобов'язання, що є підставою для визнання їх недійсними в силу ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ч. 1 , 2 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Ч.4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З урахуванням наведеного вище, судом встановлено, що сторонами у п.п. 10.11 договорів фінансового лізингу узгоджено застосування штрафної санкції - штрафу у розмірі 30% від сплаченої сум авансових платежів у випадку розірвання договору фінансового лізингу лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, що на момент укладення договорів фінансового лізингу жодним чином не суперечило приписам ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, з огляду на те, що приписами наведених статей чітко визначено штраф, як вид неустойки, за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, а сторонами правочинів визначено його розмір.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави для визнання недійсними п.п. 10.11. договорів фінансового лізингу в силу ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, і вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Також, розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. неповернених комісійних платежів, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 1 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Ч. 1 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Ч.3 наведеної статті визначено, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 Цивільного кодексу України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем всупереч п.п. 3.1.1 п. 3.1, п. 4.1 договорів фінансового лізингу не було передано лізингоодержувачу у встановлений строк (не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу) обумовлені договором предмети лізингу (автобуси БАЗ-Еталон А08115) за узгодженою між сторонами вартістю (369 500,00 грн.). У зв'язку з наведеним обставинами сторонами узгоджено розірвання договорів фінансового лізингу з 03.09.2014. Доказів протилежного суду станом на момент вирішення спору не надано.

В свою чергу, суд враховує і ту обставину, що вина лізингоодержувача (позивача) у розірванні договорів фінансового лізингу - відсутня, оскільки ним вчинено обумовлені законом та договорами дії щодо перерахування авансових платежів та сплати комісійної винагороди, проте, саме лізингодавцем в порушення п.п. 3.1.1 п. 3.1, п. 4.1 договорів фінансового лізингу не було передано лізингоодержувачу у встановлений строк обумовлені договором предмети лізингу за узгодженою між сторонами вартістю (369 500,00 грн.).

Таким чином, суд дійшов висновку, що в силу ч. 3 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" у відповідача перед позивачем наявне грошове зобов'язання по поверненню сплачених позивачем за договорами фінансового лізингу 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів, яке відповідачем не виконано.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів - є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус» підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів. В частині вимог про визнання недійсними п.п. 10.11 договорів фінансового лізингу - позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача в частині задоволених майнових вимог. В частині вимог немайнового характеру, судовий збір покладається на позивача у зв'язку з відмовою у їх задоволенні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (; місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2) на користь Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус» (; місцезнаходження: 09108 Київська обл., м.Біла Церква, вул.. Молодіжна, 22-А) 46 230 (сорок шість тисяч двісті тридцять) грн. 00 коп. авансових платежів та 147 800 (сто сорок сім тисяч вісімсот) грн. 00 коп. комісійних платежів, а також 3 880 (три тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 60 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Видати наказ відповідно до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 14.02.2015

Суддя Ю.М.Смирнова