РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015Справа №910/25886/14

За позовомПублічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс"
простягнення 792 965,05 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Андрієвська О.В. - представник за довіреністю;
від відповідача:Гамаль О.Ф. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" про стягнення заборгованості за надані з 01.04.2013 р. по 30.06.2014 р. послуги з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі у розмірі 654 212,66 грн., інфляційних втрат у розмірі 66 46,04 грн., 3% річних у розмірі 11 017,87 грн., пені у розмірі 28 563,86 грн. та штрафу у розмірі 32 710,63 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.11.2014 р. порушено провадження у справі №910/25886/14 та призначено її до розгляду на 19.01.2014 р.

Враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання 19.12.2014 р., ухвалою суду від 19.12.2014 р. відкладено розгляд справи на 21.01.2015 р.

Ухвалою суду від 21.01.2015 р. продовжено строк вирішення спору до 05.02.2015 р. та відкладено розгляд справи на 04.02.2015 р.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №06963/2-01 від 06.10.2006 р. на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі (далі - Договір) в частині оплати наданих відповідачу послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, обсяги яких, у відповідності до умов Договору, сторонами було визначено актами.

16.01.2015 р. від позивача надійшла заява №49 від 14.01.2015 р., відповідно до якої Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" просило вважати вірною ціну позову 792 965,06 грн., замість зазначеної в позовній заяві 792 965,05 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву №161 від 30.01.2015 р. проти позову заперечив з тих підстав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" не зобов'язано ні умовами Договору, ні положеннями чинного законодавства України сплачувати позивачу за питну воду, що поставляється на підігрів, та поставка такої води взагалі не передбачена умовами договору, а відтак, будь-які зняття Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" показників лічильників, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, не покладають на відповідача обов'язок оплачувати таку воду.

В судовому засіданні 04.02.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" було запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" укласти договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі №06963/2-01 від 06.10.2006 р., в редакції позивача.

Однак, сторонами не було досягнуто згоди щодо умов вказаного вище правочину, у зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду для вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

19.02.2007 р. господарським судом м. Києва було винесено рішення по справі №7/47, яким вирішено вважати укладеним, з дня набрання судовим рішення по вказаній справі законної сили, договір №06963/2-01 від 06.10.2006 р. на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, на умовах запропонованих позивачем.

Так, відповідно до п. 1.1 Договору, останній укладається у відповідності із Законом України "Про питну воду та питне водопостачання". За цим договором позивач (Постачальник) зобов'язався надавати відповідачу (Абоненту) послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого Абонентом дозволу на скидання стічних вод у систему каналізацій м. Києва, приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Києва, а Абонент зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих йому Постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватись порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомгоспу України №65 від 01.07.1994 р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.07.1994 р. за №165/374, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №37 від 19.02.2002 р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 р. №403/6691, а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору облік поставленої води та кількість прийнятих стоків здійснюється:

2.1.1) за показаннями лічильника, зареєстрованого у Постачальника, окрім випадків, передбачених Правилами користування. У випадку наявності у абонента декількох об'єктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показань всіх лічильників, зареєстрованих за Абонентом. Обсяг наданої води для подиву визначається за показниками лічильника. В разі технічної неспроможності встановлення лічильника, кількість поставленої для поливу води може визначатися за узгодженим з Постачальником розрахунком на підставі наданих абонентом офіційних документів, якими визначена площа поливу;

2.1.2) зняття показань з лічильника (-ів) здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника у присутності представника Абонента у строки згідно графіку обслуговування Постачальника. Для Абонента із стабільним об'ємом водоспоживання (до 30 м.куб. із незначним коливанням) зняття показань з лічильника може здійснюватись Постачальником поквартально, при цьому останній направляє Абоненту щомісячно розрахункові документи на оплату наданих послуг, виходячи із його середньодобового споживання води. Показання лічильника за відповідний період можуть бути прийняті до розрахунків Постачальника від абонента в письмовому вигляді. В разі, якщо Абонент не забезпечить присутності свого представника для зняття показань, дані, що зняті Постачальником є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг;

2.1.4) кількість стічних вод, які надходять у міську каналізаційну мережу, визначається за показниками лічильників стічних вод або за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показаннями лічильників води та/або іншими способами визначення об'ємів стоків у відповідності до розділу 21 Правил користування та місцевих правил приймання.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору Постачальник щомісячно направляє до банківської установи Абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за поставлену воду та прийняті стічні води відповідно до виставлених тарифів. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженими органами відповідно із чинним законодавством та не підлягають узгодженню сторонами. В разі зміни тарифів у період дії цього договору Постачальник доводить Абоненту нові тарифи у розрахункових документах без внесення додаткових змін до цього договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Пунктом 2.2.2 Договору сторони погодили, що у розрахункових документах зазначаються вартість та кількість наданих послуг за відповідний період, а також розмір діючих тарифів. Оплата вартості послуг здійснюється Абонентом щомісячно у безготівковій формі у десятиденний термін з дня направлення Постачальником розрахункового документа до банківської установи абонента. За згодою Постачальника оплата може здійснюватись іншими способами, що не суперечить чинному законодавству України. В разі утворення боргу, оплата за надані послуги, що надходить від Абонента, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, першочергово зараховується Постачальником в погашення боргу.

Згідно п. 2.2.3 Договору в разі неотримання від Постачальника поточного щомісячного розрахункового документа, Абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг, не пізніше 5-го числа наступного місяця, платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості спожитої води.

Як вбачається з матеріалів справи, для обліку заборгованості за надані послуги з постачання питної води та водовідведення за Договором, позивачем було присвоєно відповідачу абонентські коди: 1-382, 1-1711, 1-1712 та 1-51382.

За кодами 1-382, 1-1711, 1-1712 обліковуються послуги з постачання питної води для потреб холодного водопостачання та її стоків, а за кодом 1-51382 обліковуються послуги з постачання питної води, яка використовується відповідачем для надання послуг з гарячого водопостачання та стоки гарячої води.

Як стверджує позивач за період з 01.04.2013 р. по 30.06.2013 р. відповідачу було надано послуги з водопостачання та водовідведення (в т.ч. і з постачання води, що йшла на підігрів) на загальну суму 3 316 502,01 грн., з яких сплачено 2 662 289,35 грн., а тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 654 212,66 грн.

Позивачем долучено до матеріалів справи акти зняття показників з приладу обліку за спірний період, якими підтверджується обсяг спожитої відповідачем питної води та прийнятих від нього стоків.

Пунктом 3.7 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 р. №190 та зареєстровані в Мінюсті 07.10.2008 р. за №936/15627; далі - Правила) передбачено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Сторонами не заперечується факт надання позивачем у спірний період послуг з постачання питної води та водовідведення у заявленому позивачем та документально підтвердженому обсязі.

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується, що за надані послуги у спірний період відповідач частково розрахувався, перерахувавши грошові кошти в рахунок оплати послуг з постачання питної води (не на підігрів) та водовідведення.

При цьому, відповідачем заперечується споживання ним та наявність зобов'язань з оплати за постачання питної води на підігрів (для виготовлення гарячої води).

Відповідно до п. 3.13 Правил суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення. Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності. Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Отже, відповідно до п. 3.13 Правил розрахунок за спожиту питну воду, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання, повинен проводитися з балансоутримувачем бойлеру.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що вода іде на підігрів через бойлери, які у Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" на балансі, в управлінні, поновному господарському віданні або користуванні теплових пунктів (котелень) відсутні, а тому нарахування та виставлення вказаному товариству платежів за воду "питна вода, що йде на підігрів" та її оплата є безпідставним.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи документів та пояснень відповідача вбачається, що теплові пункти за адресами, на які позивачем постачається питна вода на підігрів (для виготовлення гарячої води), та за якими позивач виставляє рахунки відповідачу, знаходяться у володінні та користуванні не відповідача, а перебувають у обслуговуванні та на балансі позивача, до яких відповідач доступу немає.

Наразі, відповідач не є балансоутримувачем зазначених бойлерів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" є частково обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Договірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України "Про питну воду та питне водопостачання" (далі - Закон), сферу дії якого визначено статтею 2 Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону його дія поширюється на всі суб'єкти господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об'єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, а також на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води, станом джерел та систем питного водопостачання, а також споживачів питної води.

Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" є підприємством питного водопостачання, яке надає послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення. При цьому, відповідно до ст. 1 Закону вода питна - це вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає державним стандартам та санітарному законодавству. На сьогоднішній день в Україні вимоги до якості питної води встановлені Державними санітарними нормами та правилами "Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною" (ДСанПіН 2.2.4-171-10), затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України від 12.05.2010 р. №400.

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 вказаних ДСанПіН 2.2.4-171-10 "вода питна, призначена для споживання людиною (питна вода), - вода, склад якої за органолептичними, фізико-хімічними, мікробіологічними, паразитологічними та радіаційними показниками відповідає вимогам державних стандартів та санітарного законодавства (з водопроводу - водопровідна, фасована, з бюветів, пунктів розливу, шахтних колодязів та каптажів джерел), призначена для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб населення, а також для виробництва продукції, що потребує використання питної води".

Таким чином, позивач є виробником та постачальником, а відповідач - споживачем (згідно зі ст. 1 Закону споживач питної води - це юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб) послуг з постачання питної води, якість якої відповідає зазначеним ДСанПіН 2.2.4-171-10, та водовідведення.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З наведеного вбачається, що підставою для отримання оплати виконавцем є саме надана замовнику послуга. Факт передачі Відповідачу послуги з постачання питної води, що була використана ним в своїй господарській діяльності для забезпечення своїх споживачів послугами з гарячого водопостачання підтверджується актами зняття показань з приладів обліку, що ним підписані та погоджені. Отже, умови Договору вважаються виконаними з моменту передачі Відповідачу послуги з постачання питної води, що відбувається на межі балансової належності.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

В силу приписів ч. 2 ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як стверджує Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київодоканал" за умовами укладеного між сторонами правочину передбачено надання послуг з постачання питної води без розмежування того, для яких потреб вона буде використана відповідачем, як то для надання ним послуг з холодного, чи гарячого водопостачання.

Наразі, господарський суд зазначає, що спір у даній справі виник з приводу оплати послуг з постачання питної води та відведення стоків, обсяги яких сторонами визначено, у відповідності до умов укладеного Договору, правовідносини за яким між сторонами регулюються виходячи зі складених двосторонніх актів, а не у зв'язку із оплатою обсягів питної води, яка йде на підігрів та в подальшому використовується для гарячого водопостачання (є сировиною для виробництва гарячої води), як про це зазначає відповідач.

Між тим, судом враховано, що відповідачем жодних заперечень щодо кількості або вартості наданих позивачем послуг до матеріалів справи представлено не було.

Водночас, твердження відповідача щодо невизначеності чинним законодавством такого виду комунальних послуг як "вода для підігріву", спростовується, зокрема, змістом ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", з якої не вбачається, що встановлений нею перелік комунальних послуг є вичерпним.

Крім того, предметом Договору є забезпечення відповідача послугами з постачання питної води, якість якої повинна відповідати ГОСТ 2874-82 "Вода питна", та водовідведення без розподілу постачання питної води на категорії в залежності від того, для яких потреб ця послуга буде використана відповідачем в своїй господарській діяльності: для надання послуг з холодного чи гарячого водопостачання.

Таким чином, враховуючи, що спір у даній справі виник з приводу оплати послуг з водопостачання та приймання стічних через приєднані мережі, обсяг яких сторонами визначено актами про зняття показників водолічильників у відповідності із Договором, при тому, що умовами укладеного між сторонами правочину не встановлено звільнення абонента від сплати за надані йому послуги Постачальником води, яка підігрівається в теплових пунктах, що не перебувають на балансі Абонента, господарський суд дійшов висновку, що заперечення відповідача є безпідставними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 31.10.2013 р. по справі №910/5365/13.

Відтак, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факту надання Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" Товариству з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" за період з 01.04.2013 р. по 30.06.2014 р. послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі в розмірі 654 212,66 грн., а тому , позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У частині 1 статті 549 Цивільного кодексу України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.2 Договору у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, Абонент сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Оплата Абонентом пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному обсязі.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Таким чином, за висновками суду, тривалість періоду, за який позивач має право нараховувати передбачену п. 4.2 Договору неустойку (пеню), за погодженням сторін, які у відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України були вільними в укладені договору та виборі контрагента є більшим, ніж визначено у ст. 232 Господарського кодексу України.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за Договором, суд встановив, що останній є вірним, а отже позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" в частині стягнення пені у розмірі 28 563,86 грн. є обґрунтованими.

Водночас, за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок або вимогу щодо оплати, за умовами Договору Абонент сплачує Постачальнику штраф у розмірі 5% від суми, яку відмовився сплатити. Сплата штрафу не звільняє абонента від обов'язку оплатити рахунок постачальника (п. 4.6 Договору).

Після проведення власного розрахунку суми штрафу, господарський суд дійшов висновку, що наведений позивачем розрахунок є арифметично вірним, а тому з відповідача підлягає стягненню штраф у сумі 32 710,63 грн.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.1 вказаної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Водночас, господарський суд зазначає, що позивачем при нарахуванні інфляційних втрат було допущено помилки, в зв'язку з чим, судом було проведено власний перерахунок інфляційних втрат та встановлено, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 41 128,19 грн.

У відповідності до п. 4.1 зазначеної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наразі, наданий позивачем розрахунок 3% річних є також арифметично вірним, а відтак, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" в частині стягнення 3% річних в сумі 11 017,87 грн. є обґрунтованими.

Таким чином, враховуючи встановлені у ході судового розгляду обставини, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" (03028, м. Київ, вул. Малокитаївська, 7-А; ідентифікаційний код 32374917) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ідентифікаційний код 03327664) заборгованість за надані з 01.04.2013 р. по 30.06.2014 р. послуги у розмірі 654 212 (шістсот п'ятдесят чотири тисячі двісті дванадцять) грн. 66 коп., інфляційні втрати у розмірі 41 128 (сорок одна тисяча сто двадцять вісім) грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 11 017 (одинадцять тисяч сімнадцять) грн. 87 коп., пеню у розмірі 28 563 (двадцять вісім тисяч п'ятсот шістдесят три) грн. 86 коп., штраф у розмірі 32 710 (тридцять дві тисячі сімсот десять) грн. 63 коп., а також судовий збір у розмірі 15 352 (п'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят дві) грн. 66 коп. Видати наказ.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано - 09.02.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко