РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25781/14 27.01.15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін Полтава"

до Публічного акціонерного товариства Банк "Київська Русь"

про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014 року

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: Гордієнко І.С. (дов.№402 від 24.09.2014),

від третьої особи: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін Полтава" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Банк "Київська Русь" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2014 порушено провадження у справі №910/25781/14 та призначено її до розгляду на 18.12.2014 року.

15.12.2014 та 17.12.2014 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов.

16.12.2014 від позивача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Альба Україна» та прохання відкласти у зв'язку із цим розгляд справи.

За наслідками судового засідання 18.12.2014 судом постановлено ухвалу, якою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Альба Україна», продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 27.01.2015 року.

До початку судового засідання 27.01.2015 позивачем через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

До судового 27.01.2015 з'явився представник відповідача та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву.

Позивач та третя особа не направили своїх представників для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає у межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач та третя особа не з'явились на виклик суду, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті, а клопотання позивача про відкладення розгляду справи визнано судом необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.11.2013 між Приватним акціонерним товариством «Альба Україна» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін Полтава» (покупець) укладено договір купівлі-продажу №1107, за умовами якого продавець зобов'язується передавати (поставляти) лікарські засоби і вироби медичного призначення (товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов цього договору.

У подальшому, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, йому під час ознайомлення 04.11.2014 із матеріалами господарської справи №922/4266/14 Господарського суду Харківської області за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк "Київська Русь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін Полтава» про стягнення 122 300,45 грн. стало відомо про існування Договору відступлення права вимоги №70378-20/14-7, укладеного 05.06.2014 між Приватним акціонерним товариством «Альба Україна» (Первісний Кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (Новий Кредитор), згідно умов якого Первісний кредитор відступає (продає), а Новий кредитор (Відповідач) набуває (купує) за 106 264,66 грн. у порядку та на умовах, визначених цим Договором, право вимоги за зобов'язаннями ТОВ «Аптека низьких цін Полтава» у сумі 106 264,66 грн., що випливає з Договору купівлі-продажу № 1107 від 29.11.2013 року.

Звертаючись до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014, ТОВ «Аптека низьких цін Полтава» стверджує, що зміст даного договору суперечить чинному законодавству України, укладений з порушенням прав та законних інтересів позивача (без надання згоди на його укладення), не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, посилаючись на положення договору купівлі-продажу, а саме п.10.1., яким передбачено внесення змін у договір за згодою сторін, ТОВ «Аптека низьких цін Полтава», вказує на обов'язковість повідомлення його про здійснення відступлення права вимоги та стверджує, що заміна кредитора у договорі купівлі-продажу відбулася без згоди позивача і без його повідомлення про це, що є порушенням як умов договору купівлі-продажу, так і норм чинного законодавства.

До того ж, ТОВ «Аптека низьких цін Полтава» стверджує, що розмір його зобов'язань за договором купівлі-продажу, право вимоги за яким відступлено на користь відповідача, у сумі 106 264,66 грн. не підтверджено документально.

Як на підставу недійсності договору відступлення права вимоги, позивач посилається на те, що сторони не визначили строк дії договору, так як п. 6.1 Договору суперечить ч.1 ст. 251 та ч.1 ст.252 ЦК України, тому у порядку ст. 180 ГК України, сторонами Договору не досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, тому він вважається неукладеним.

Надалі, посилаючись на наявність порушеної справи про банкрутство ПрАТ «Альба Україна» та наявність безспірних грошових вимог кредиторів у розмірі 21 770 993,34 грн., ТОВ «Аптека низьких цін Полтава» стверджує, що при наявності такої значної дебіторської заборгованості, укладений первісним кредитором договір про відступлення прав вимоги на суму 106 264,66 грн. не відповідає економічним інтересам первісного кредитора та навпаки завдає йому збитків, у зв'язку із чим спірний договір про відступлення права вимоги на думку позивача не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», як відповідач, заперечує проти доводів позивача та вважає позовну заяву такою, що подана безпідставно та з метою затягнути розгляд судової справи за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» про стягнення грошових коштів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, між відповідачем та третьою особою існують зобов'язальні відносини, засновані на договорі відступлення права вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Внаслідок укладення спірного правочину, відповідач набув право вимоги до позивача на суму 106 264,66 грн., що випливає із договору купівлі-продажу №1107, укладеного 29.11.2013 між позивачем та ПрАТ «Альба Україна».

Аналіз ст. 215 ЦК України, дає змогу зробити висновок про те, що недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. Позивачем не зазначено, у чому саме полягає невідповідність викладеного в договорі нормативно-встановленим вимогам, що свідчить про голослівність зроблених останнім висновків в цій частині (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач помилково ототожнює поняття заміни кредитора у зобов'язанні із зміною сторін договору, оскільки на підставі укладеного банком з третьою особою договору відступлення права вимоги до позивача за договором купівлі-продажу №1107 від 29.11.2013, відбулася заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з договору купівлі-продажу, а не сторін такого договору.

Тобто, за загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Таким чином, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18.08.2010, та у силу положень ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для застосування.

За приписами ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. У разі, коли боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Вказане положення є засобом охорони майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні, яка може відбуватися і без згоди боржника.

Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був він письмово повідомлений про заміну. Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні ст. 518 Цивільного кодексу України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушене зобов'язання та не може свідчити про те, що заміна сторони не відбулась.

Таким чином, неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги не звільняє останнього від покладеного на нього обов'язку виконання рішення суду.

Тотожної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №22/656 від 18.02.2014 року.

Враховуючи, що на адресу позивача 25.06.2014 направлено лист та з огляду на вищевикладене твердження позивача про необхідність отримання згоди боржника для відступлення права вимоги до нового кредитора визнаються судом хибними.

До того ж, посилання позивача на неукладеність договору відступлення у зв'язку із недосягненням згоди з істотних умов сторонами, що його підписують, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності заперечень з боку або ПАТ «Банк «Київська Русь», або з боку ПрАТ «Альба Україна», що свідчить про вільне волевиявлення окреслених осіб під час погодження істотних умов договору відступлення та його змісту в цілому.

Положеннями статті 1 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що, зокрема, підприємства мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одночасно, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. А отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Враховуючи викладене вище, позивачем не доведено факту порушення його прав у зв'язку з укладенням договору відступлення прав вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Крім того, відступлення права вимоги за своєю суттю для ТОВ «Аптека низьких цін Полтава», як позивача, не збільшує обсяг відповідальності та не завдає шкоди майновому інтересу останнього, адже виконання позивачем добровільно прийнятого на себе обов'язку оплатити поставлений товар на умовах укладеного сторонами договору купівлі-продажу №1107 від 29.11.2013 року. Таким чином, причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та негативними наслідками для позивача відсутній, що свідчить про те, що право ТОВ «Аптека низьких цін Полтава» не порушено, а звернення до суду із даним позовом є безпідставним.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд вказує, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 ГПК України.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін Полтава" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Банк "Київська Русь" за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Альба Україна» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №70378-20/14-7 від 05.06.2014 року - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 27.01.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

та підписано 13.11.2014 року.

Повне рішення складено

та підписано 03.02.2015 року

Суддя К.В. Полякова