РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/26976/14

За позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів

Шевченківського району»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про розірвання договору

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

від позивача: юрисконсульт Поліщук Л.П. - по дов. № 74-Д від 26.12.2014

від відповідача: юрисконсульт Скора Ю.В. по дов. № 91/2014/10/29-6 від 29.10.2014

Обставини справи :

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулось до Господарського суду міста Києва з вимогою до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про розірвання договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 33023 від 25.12.2006.

Позовні вимоги обґрунтовані істотною міною обставин, а саме набуттям ПАТ "Київенерго" статусу виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2014 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.01.2015 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

12.01.2014 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, в якому Публічне акціонерне товариство "Київенерго" заперечувало проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у зв'язку з відсутністю у судовому засіданні представника позивача розгляд справи відкладався до 26.01.2015.

16.01.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову, в якій просить суд визнати договір № 330023 від 25.12.2006 року на постачання теплової енергії у гарячій воді розірваним у зв'язку з припиненням зобов'язань по договору з 01.07.2014 з підстав передбачених ст. 607 ЦК України, а саме фактичного набуття ПАТ "Київенерго" статусу виконавця послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Розглянувши заяву позивача про зміну підстав позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Оскільки заява про зміну підстав позову подана до початку розгляду справи по суті та з дотриманням вимог ст.ст. 54, 57 ГПК України, зазначена заява ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 прийнята судом до розгляду. Крім того, зазначеною ухвалою продовжено строк вирішення спору на 15 днів та оголошено в судовому засіданні перерву до 18.02.2015.

У судовому засіданні 26.01.2015 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

16.02.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову, в яких відповідач зазначив про те, що правовими нормами ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати.

В судовому засіданні 18.02.2015 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.02.2015 проти задоволення позову заперечував, зазначаючи про те, що Цивільним кодексом України Господарським кодексом України не встановлено такий спосіб захисту права, як визнання правовідносин припиненими.

В судовому засіданні 18.02.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд:

В С Т А Н О В И В:

Згідно ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, яке було перейменовано в Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (далі позивач) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі відповідач) 25.12.2006 укладено договір № 330023 від 25.12.2006 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виробляти та поставляти теплову енергію для потреб опалення та гарячого водопостачання позивачу, а останній зобов'язувався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в договорі (п.1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Строк дії договору відповідно до п. 4.1 сторони погодили з дня його підписання до 20.04.2007. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення. Умови даного договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов'язковим складанням письмового документа. Договір припиняє свою дію у випадку взаємної згоди сторін про його припинення: прийняття рішення арбітражним судом, ліквідації однієї із сторін (п.п. 4.3, 4.5, 4.9 договору).

З долучених до письмового відзиву супровідних листів № 02/2431 від 23.05.2014 та № 02/1664 від 31.03.2014 вбачається, що позивач висловлював прохання продовжити термін дії договору № 330023, у зв'язку з чим відповідач надав згоду (лист від 02.06.2014 № 029/53/5301) про продовження терміну дії договору № 330023 від 25.12.2006 на постачання теплової енергії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач долучив до позовної заяви листи №02/3694 та № 02/3695 від 22.08.2014, в яких повідомляв відповідача про припинення дії договорів з 01 липня 2014 року згідно додатків №1, зокрема, п. № 32 стосується № 330023 від 25.12.2006. У вказаних листах позивач зазначив про те, що 26 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 №1198-VII, яким визначено, що виконавцем комунальних послуг централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання у місті Києві є ПАТ «Київенерго». Оскільки статус виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання перейшов від КП «ЦОС Шевченківського району" до відповідача, фактично відбувся збіг сторін за договором в одній особі - ПАТ «Київенерго», а даний факт унеможливлює виконання договору № 330023. Враховуючи зміни законодавства, КП «ЦОС Шевченківського району" може виступати в договірних відносинах з ПАТ «Київенерго», виключно у якості споживача в частині нежитлових приміщень, що експлуатується підприємством. Внесені до законодавства зміни та положення пункту 2.1 договору № 330023 від 25.12.2006 унеможливлюють подальше його виконання починаючи з 01.07.2014. З урахуванням наведеного, позивач зазначив про припинення з 01.07.2014 договору.

У своїй відповіді (лист № 029/53/8763 від 08.09.2014) відповідач повідомив позивача про те, що враховуючи укладення між ПАТ «Київенерго» та КП «Керуюча дирекція Шевченківського району" з 01.07.2014 договору про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води і розмежування відповідальності, договір на постачання теплової енергії № 330023 від 25.12.2006 вважається припиненим з 30.06.2014 в частині здійснення постачання теплової енергії населенню (окрім споживачів категорій «бюджетні організації», «інші споживачі», «творчі спілки», «релігійні організації», згідно з переліком житлових будинків, відповідно до додатку № 1 до договору.

Слід відмітити, що для встановлення механізму реалізації Закону України №1198-VII на даний час не внесено змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що внаслідок зміни законодавства, що визначає статус учасників процесу надання житлово-комунальних послуг та наявності обставин, за які жодна із сторін не відповідає, договір № 330023 від 25.12.2006 на постачання теплової енергії у гарячій воді та обопільні зобов'язання сторін договору є припиненими з 01.07.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати. Разом з цим, суд погоджується з позицією відповідача з приводу того, що Цивільним та Господарським кодексами України не встановлено такий спосіб захисту права, як визнання правовідносин припиненими.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про визнання договору № 330023 від 25.12.2006 на постачання теплової енергії у гарячій воді розірваним у зв'язку з припиненням зобов'язань по договору з 01.07.2014 з підстав, передбачених ст. 607 ЦК України, а саме фактичного набуття ПАТ «Київернерго» статусу виконавця послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання не відповідає способам захисту цивільних прав, передбаченим статтею 16 ЦК та іншими законами України.

Позовна вимога Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» про визнання договору розірваним з 01.07.2014 є вимогою про встановлення факту та не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, оскільки підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі-підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина перша ст.. 1 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, судом відмовлено у задоволенні позову повністю.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.2015р.

Суддя Т. Ю. Трофименко