ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2015 р. Справа № 911/5212/14

За позовом Державного підприємства "Завод порошкової металургії"

до відповідача Приватного підприємства "КоДА"

про стягнення 126 317,52грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від позивача - Галушка М.В. (довіреність б/н від 16.12.2014), Глобенко О.В, (довіреність б/н від 10.02.2015);

від відповідача - Резаненко П.А. (керівник), Онищенко Т.О. (довіреність №01/12 від 16.12.2014).

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство "Завод порошкової металургії" (далі - ДП "ЗПМ") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства "КоДА" (далі - ПП "КоДА") про стягнення 142 777,60грн заборгованості у т.ч.:

- 115920грн - основна заборгованість;

- 25537,34грн - пеня за період з 24.07.2013 по 10.11.2014;

- 1320,26грн - проценти за період з 24.07.2013 по 10.11.2014.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на не оплату виконаних робіт, які прийняті відповідачем згідно актів приймання - передачі виконаних робіт від 24.07.2013, 19.08.2013 у строк, встановлений ст. 854 ЦК України (т.1 а.с.3-6).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, 03.02.2015 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 126 317,52грн. Так, відповідно до поданої заяви, позивач просить стягнути з відповідача:

- 100900грн основної заборгованості;

- 24344,42грн пені за період з 25.07.2013 по 10.11.2014;

- 1073,10грн процентів за період з 24.07.2013 по 10.11.2014 (т.3 а.с.1-3).

Вказана заява, прийнята судом до розгляду ухвалою господарського суду Київської області від 03.02.2015 (т.3 а.с.56-57).

Відповідач у справі - ПП "КоДА" у відзиві просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що зобов'язання з оплати робіт, переданих актами від 19.08.2013 та 24.07.2013, припинені внаслідок зарахування, проведення якого відбулось 02.09.2013 (т.1 а.с.49-50).

Представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем 24.07.2013 та 19.08.2013 за заявкою відповідача (т.1 а.с.9) виконано роботи по виготовленню брикету керамічного згідно креслення ПМКП-110.00.20.000, що підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт (т.1 а.с.12, 13, т.2 а.с.99, 142).

Зазначені заявка та акти виконаних робіт, які підписані сторонами, є підставою для виникнення у сторін зобов'язань.

Так, в силу ч. 2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, в силу ч. 7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до чч. 1, 2 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як визначено ч. 1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Між тим, згідно ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, недотримання сторонами письмової форми договору не є підставою вважати такий договір, укладений в усній формі, що підтверджується замовленням відповідача у формі заявки, прийняттям її до виконання, передачею позивачем та прийняттям відповідачем результату виконаних робіт.

Згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За таких обставин, враховуючи зміст прав та обов'язків, які виникли у сторін, їх правовідносини врегульовані вищевказаною нормою, яка регулює підрядні відносини.

Отже, зазначені заявка та акти приймання-передачі виконаних робіт підтверджують наявність між сторонами господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем обов'язку щодо оплати виконаних позивачем робіт, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством за порушення відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, в силу ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, атермін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як визначено ст. 854 ЦК України, яка є спеціальною, оскільки регулює підрядні відносини, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Такою подією, з якою ст.854 ЦК України пов'язує настання терміну виконання зобов'язання з оплати підрядних робіт, є остаточна здача роботи, за умови, що інше не передбачено договором.

За таких обставин, оплата виконаних робіт, оскільки інший строк сторонами не погоджено, мала бути здійснена після настання події - здачі робіт, однак, здані за вищевказаними актами роботи відповідачем оплачені лише частково.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджував про припинення зобов'язань з оплати таких робіт заліком, проведення якого відбулось 02.09.2013. Проведення заліку зобов'язання з оплати таких робіт заперечувалось позивачем під час розгляду справи по суті.

Відповідні твердження відповідача не взяті судом до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, зібраними під час її розгляду та оціненими судом у сукупності відповідно до ст.43 ГПК України.

Так, відповідно до протоколу про залік взаємної заборгованості від 02.09.2013, між позивачем та відповідачем проведено взаємозалік вимог на суму 616 644,98грн, а саме за договором №10-1235 від 08.01.2008 (т.1 а.с.51-59), що за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, та договором поставки №21-с від 09.03.2010 (т.1 а.с.60-61).

Таким чином, залік зустрічних однорідних вимог відбувався за вищевказаними договорами, між тим, роботи, вимоги про оплату яких заявлені у даній справі, виконані відповідачем за заявкою відповідача та не охоплюються договором №10-1235 від 08.01.2008 , у якій вносились зміни додатковими угодами(т.1 а.с.51-59) і відносини сторін за яким за своєю правовою природою є купівлею-продажем з наступних підстав.

Як вбачається із змісту відповідного договору, продавець - позивач у справі виготовляє та продає, а покупець - відповідач у справі сплачує та отримує продукцію згідно специфікації, що складені у відповідності з письмовими заявками та є невід'ємною частиною договору (п.1.1 договору).

Не зважаючи на те, що у договорі зазначено, що позивач «виготовляє» продукцію, це не змінює правової природи даного договору - купівля-продаж, оскільки такий договір не містить завдання відповідача (вказівки позивачу як саме виготовити певну річ - продукцію, наприклад, за певним кресленням), що було б характерно для підрядних відносин, а визначає, що така продукція отримується згідно специфікації - тобто на момент укладення договору таке майно має певні ознаки, що не характерно для підряду, при якому при його укладенні сторони не знають яким буде результат виконання робіт з переробки, перетворення, виготовлення речі з певного матеріалу (така річ до її створення як об'єкт матеріального світу не існує), а можуть лише встановлювати бажаний ними результат такої роботи шляхом встановлення у замовленні певних критеріїв, яким має відповідати результат роботи - річ.

З урахуванням аналізу правової природи відповідного договору, а також наданих службових записок (т.3 а.с.62-63) про помилку у податкових накладних щодо таких робіт, у яких є посилання на відповідний договір (т.1 а.с.10,11), суд приходить до висновку про те, що відповідні роботи за наданими актами не виконувались у межах договору №10-1235, як стверджував позивач. Опосередковано такий факт підтверджується також актом звірки за травень 2013 року -серпень 2013 року, що проведена сторонами, у якому операції з виконання робіт на суми 82 800грн та 33 120грн обліковуються не з операціями за договором №10-1235, а окремо - із зазначенням «договір по рах.3773» (т.1 а.с.65-67).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору; ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, в силу ч.2 ст. 34 ГПК визначено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, відповідачем не доведено на підставі допустимих та належних доказів того, що зобов'язання з оплати робіт, виконаних та переданих згідно актів приймання-передачі від 24.07.2013 та 19.08.2013, припинені заліком, у т.ч. згідно протоколу про залік взаємної заборгованості від 02.09.2013. Відповідні зобов'язанні не зараховувались і, як вбачається з протоколів про залік взаємної заборгованості, підписаних сторонами і до яких долучені акти звірок, у яких відображені господарські операції щодо яких проведено залік (т.3 а.с.64,117,130,135,141,155,160,171,184), які надані з клопотанням позивача від 10.02.2015 (т.3 а.с.61).

Як встановлено судом, відповідачем згідно платіжного доручення №564 від 20.08.22013 (т.2 а.с.144) перераховано на рахунок позивача 15 000,00грн з призначенням платежу «за виготовлення брикету металокерамічного згідно акту б/н від 19.08.2013».

Враховуючи, що відповідач з настанням строку оплати виконав взяті на себе зобов'язання з оплати виконаних робіт лише частково (перерахувавши 15 000грн), заявлені вимоги про стягнення заборгованості за виконані роботи є обґрунтованими.

Між тим, з огляду на надані сторонами докази, за розрахунком суду заборгованість за виконані роботи складає 100920,00грн (82800+33120-15000), а не 100900,00грн, як заявлено позивачем. Однак, у суду не має підстав для виходу за межі позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 100 900,00грн основного боргу.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення проценти та втрат від інфляції у розмірі 1073,10грн (т.3 а.с.1-3), а саме:

- за актом приймання-передачі від 24.07.2013 на суму 82 800,00 за період з 24.07.2013 по 10.11.2014 - 748,60грн;

- за актом приймання-передачі від 19.08.2013 на суму 18120,00 (33120-15000) за період з 19.08.2013 по 10.11.2014 - 324,50грн.

Проте, як зазначено представником позивача у судовому засіданні 10.02.2015, фактично заявлені вимоги щодо стягнення лише процентів у відповідності з ст.625 ҐЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вимога про стягнення процентів, зважаючи на порушення відповідачем зобов'язання з оплати, є обгрунтованою.

Однак, суд не може погодитись з розрахунком таких вимог, наданим позивачем.

Так, позивачем невірно визначено дату початку періоду нарахування, зокрема, враховуючи, що, відповідно до ст. 854 ЦК України замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи, то нарахування процентів мало бути здійснено позивачем за актом від 24.07.2013 починаючи з 25.07.2013 - з наступного після здачі робіт дня, а за актом від 19.08.2013 - з 20.08.2013.

За розрахунком суду розмір процентів становить:

- за актом приймання-передачі від 24.07.2013 на суму 82 800,00грн за період з 25.07.2013 по 10.11.2014 - 3225,80грн;

- за актом приймання-передачі від 19.08.2013 на суму боргу 18 120грн за період з 20.08.2013 по 10.11.2014 - 667,21грн.

Загальний розмір процентів за заявлений період складає 3893,01грн, проте, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів у розмірі 1073,10грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 24 344,42грн, а саме:

- за актом від 24.07.2013 на суму 82 800,00грн за період з 25.07.2013 по 10.11.2014 у розмірі 18 472,34грн;

- за актом від 19.08.2013 на суму 18 120,00грн за період з 20.08.2013 по 10.11.2014 в розмірі 5872,08грн

Вимоги позивача про стягнення пені не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, неустойка є видом забезпечення зобов'язань.

Як зазначено чч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. При цьому, в силу ч.2 цієї норми, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчиненийіз недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи, що між сторонами не укладено договору, який би забезпечував виконання зобов'язання, з оплати виконаних за актами приймання-передачі робіт, у вигляді пені, у суду відсутні підстави для застосування до відповідача такого виду відповідальності і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 24 344,42грн, є таким, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме пропорційно розміру задоволених вимог, що складає 2039,46грн.

В судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частини рішення; повне рішення складено 14.02.2015.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Кода» на користь Державного підприємства «Завод порошкової металургії» 100 900,00грн основної заборгованості, 1073,10грн процентів, а також 2039,46грн в рахунок часткового відшкодування відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 24 344,42грн пені у задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Ейвазова А.Р.