ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Справа № Б15/118-07(Б40/29/137/03)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4
на ухвалугосподарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року
та постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року
у справі№ Б15/118-07(Б40/29/137/03) господарського суду Дніпропетровської області
за заявоюДніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
доВідкритого акціонерного товариства "Синельниківський райагрохім"
про визнання банкрутом
за участю представників сторін: не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) (суддя - Примак С.А.), зокрема, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський райагрохім" (далі - ВАТ "Синельниківський райагрохім") на користь ОСОБА_4 526 518,96 грн. Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) (головуючий суддя - Науменко І.М., суддя - Вечірко І.О., суддя - Кузнецов В.О.) апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) в частині "Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ "Синельниківський райагрохім" на користь ОСОБА_4 526 518, 96 грн., відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі" - залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03), ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року у справі № Б15/118-07 (Б40/29/137/03). Скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі у ВАТ "Синельниківський райагрохім", в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ "Синельниківський райагрохім" середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 30.09.2002 року по 31.07.2014 року у розмірі 526 518,96 грн. Постановити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_4 про виконання рішення про поновлення на роботі у ВАТ "Синельниківський райагрохім"; задовольнити заяву ОСОБА_4 від 31.07.2014 року та стягнути з ВАТ "Синельниківський райагрохім" на користь ОСОБА_4, середній заробіток за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 30.09.2002 року по 31.07.2014 року у розмірі 526 518,96 грн.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_4 посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 124 Конституції України, ст. 111 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ст. 235 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 23, 24, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції до набрання чинності з 19.01.2013 року змін, внесених Законом України від 22.12.2011 року № 4212-VI), ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом " (у редакції Закону України від 22.12.2011 року № 4212-VI, що набрав чинності з 19.01.2013 року), ст. ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до повноважень ліквідатора віднесено здійснення звільнення працівників банкрута, а не прийняття та поновлення на роботі працівників банкрута, що також суперечить суті та змісту процедури ліквідації, визначеної Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який є спеціальним Законом, що регулює процедури банкрутства та має пріоритет у застосуванні перед законодавством про працю. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що враховуючи факт знаходження ВАТ "Синельниківський райагрохім" в процедурі ліквідації, виконання рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29.09.1998 року та виконавчого листа №2-1-1998 про поновлення ОСОБА_4 на роботі у ВАТ "Синельниківський райагрохім" на посаді інженера з техніки безпеки і безпеки руху є неможливим.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначив, що обумовлена вимогами спеціального Закону про банкрутство неможливість виконання рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29.09.1998 року про поновлення ОСОБА_4 на роботі у ВАТ "Синельниківський райагрохім" на посаді інженера з техніки безпеки і безпеки руху не може бути ототожнена з його протиправним невиконанням, а є підставою для зміни способу та порядку виконання судового рішення згідно зі ст. 373 ЦПК України та ст. 240-1 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ "Синельниківський райагрохім" середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 30.09.2002 року по 31.07.2014 року у розмірі 526 518,96 грн., господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що кредитором ОСОБА_4 не надано суду належних доказів - відповідного судового рішення місцевого суду, якому підвідомчі спори щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових правовідносин на підтвердження грошових зобов'язань банкрута перед кредитором на спірну суму.

Господарський суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013 року, на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати не впливають, з огляду на що їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі зроблені без всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та без дослідження та належної оцінки всіх доказів у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі про банкрутство ВАТ "Синельниківський райагрохім" порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2003 року в порядку ст. ст. 11 - 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції до набрання чинності з 19.01.2013 року змін, внесених Законом України від 22.12.2011 року № 4212-VI) (далі - Закон про банкрутство) і здійснюється відповідно до вказаної редакції Закону про банкрутство.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2004 року ВАТ "Синельниківський райагрохім" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Талана Р.Г.

Відповідно до ст. 1 Закону про банкрутство, ліквідація - це припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна.

Згідно зі ст. 23 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу; припиняються повноваження органів управління щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, керівник боржника звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства; припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Згідно зі ст. 25 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення виконує, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю.

З дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута.

Дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси.

Як вбачається з матеріалів справи, розглядаючи заяву ОСОБА_4 про поновлення на роботі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що до повноважень ліквідатора віднесено здійснення звільнення працівників банкрута, а не прийняття та поновлення на роботі працівників банкрута, що суперечить суті та змісту процедури ліквідації, визначеної Законом про банкрутство, який є спеціальним Законом, що регулює процедури банкрутства та має пріоритет у застосуванні перед законодавством про працю.

На думку колегії суддів Вищого господарського суду України, такі висновки судів про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі, є передчасними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу.

Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( з протоколами).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Складовою частиною доступу до суду є право на виконання судового рішення.

Виконання судового рішення має бути захищене як складова частина доступу до суду в світлі вимог ст. 6 Конвенції (Справа "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) від 19.03.1997 року, "Практика Європейського суду з прав людини. Рішення. Коментарі"; Справа "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Case of Immobiliare Saffi v. Italy) від 28.07.1999 року, Вісник Верховного суду України, 2001 р., № 4)

Колегія суддів зважає на те, що рішення Синельниківського міського суду від 29.09.1008 року, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 та поновлено останнього на роботі у ВАТ "Синельниківський райагрохім" на посаді інженера з техніки безпеки і безпеки руху, стягнуто грошові кошти, в частині поновлення на роботі залишається невиконаним протягом більш як 15 років, в тому числі більш як 12 років під час перебування підприємства в процедурі банкрутства.

Відповідно до ч. 2 ст. 105 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

На думку колегії суддів Вищого господарського суду України, при винесенні оскаржуваних рішень в частині поновлення заявника на роботі судами попередніх інстанцій не враховано, що юридична особа-боржник не є припиненою; до повноважень господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, належить розгляд скарг на дії ліквідатора, у тому числі і тих, що стосуються невиконання рішення суду незалежно від того, яким судом прийнято це рішення; виконавчі документи після відкриття ліквідаційної процедури передаються ліквідатору, який є єдиною повноважною особою, яка має обов'язок і можливість здійснити виконання переданих виконавчих документів; Законом про банкрутство не обмежено право ліквідатора при виконанні повноважень керівника боржника на поновлення на роботі незаконно звільненого працівника згідно рішення суду та не виключено такого обов'язку ліквідатора, до якого переходять повноваження керівника боржника; тривале невиконання судового рішення про поновлення ОСОБА_4 може свідчити про порушення ст. 6 Конвенції.

Що стосується відповідності вимогам чинного законодавства ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ "Синельниківський райагрохім" середнього заробітку за період з 30.09.2002р. по 31.07.2014р. в розмірі 526 518,96 грн., колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

Згідно із пунктом 1-1 Прикінцевих та перехідних положень (Х розділ) Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, що діє з 19.01.2013 року, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Провадження у даній справі було порушено 03.07.2003 року, отже при розгляді даної справи судами застосовані норми Закону в редакції, що діяла станом на 18.01.2013 року.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №709/0/4-13 від 07.05.2013 року "Про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у випадку банкрутства боржника" встановлено, що вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, судам слід враховувати положення п.1-1 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", вимоги ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19.01.2013 року.

Наведене узгоджується з викладеним в п. 40 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України від 22.12.2011 року №4212-VІ)", згідно з яким положення цього Закону застосовуються господарськими судами при розгляді справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання ним чинності, тобто з 19.01.2013 року. Це стосується і вирішення спорів, зазначених, зокрема в ч. 4 ст. 10 Закону, що передбачає розгляд судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, спорів про стягнення заробітної плати.

Враховуючи те, що провадження у справі про банкрутство ВАТ "Синельниківський райагрохім" порушено 03.07.2003 року, висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимог про стягнення з боржника 526 405,36 грн. середнього заробітку у зв'язку із ненаданням заявником відповідного рішення місцевого суду, якому підвідомчий даний спір, є обґрунтованими та такими, що вимогам чинного законодавства України не суперечить.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 року рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні, зокрема, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскаржені судові акти не повністю відповідають таким вимогам. Як суд першої інстанції, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 1117 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові акти попередніх інстанцій - скасуванню в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції у відповідній частині.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, усім доводам сторін надати належну правову оцінку, і в залежності від встановленого вирішити спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року у справі № Б15/118-07 (Б40/29/137/03) в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі скасувати.

Справу № Б15/118-07 (Б40/29/137/03) в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 року у справі № Б15/118-07 (Б40/29/137/03) в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ "Синельниківський райагрохім" на користь ОСОБА_4 526 518, 96 грн. залишити без змін.

Головуючий: Панова І.Ю.
Судді: Білошкап О.В.
Погребняк В.Я.