КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. справа№ 910/23463/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - не з'явились

відповідача - Снєгін О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Господарського суду м. Києва від 08.12.2014 р.

у справі № 910/23463/14 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до Приватного акціонерного товариства «Меблісам»

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства «Меблісам» (далі - відповідач) про визнання недійсним п. 8.1 договору банківського рахунку № 01/26 від 04.12.2012 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Приватним акціонерним товариством «Меблісам».

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/23463/14 від 08.12.2014 р. у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 08.12.2014 р. у справі № 910/23463/14, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що оскільки відповідач є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», тому третейський суд не може розглядати спори за участю відповідача, стосовно надання йому банківських послуг, у зв'язку з чим п. 8.1 договору банківського рахунку № 01/26 від 04.12.2012 р. є недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/23463/14, а розгляд справи призначено на 05.02.2015 р.

В засідання суду, призначене на 05.02.2015 р., представники позивача не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - банк) та Приватним акціонерним товариством «Меблісам» (далі - клієнт) укладено договір банківського рахунку № 01/26 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у гривнях, доларах США № 6025 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги, які доведені відповідачу в момент підписання даного договору. Підписання даного договору відповідачем підтверджує, що ознайомлений з тарифами та немає жодних заперечень щодо них.

Згідно з п. 1.2 договору банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом одного року. У випадку відсутності заяви позивача/відповідача про розірвання даного договору в термін за 30 календарних днів до дати його припинення, термін дії даного договору вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на таких самих умовах, якщо сторони не передбачать іншого (п. 7.1 договору).

Як передбачено п. 8.1 договору, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання даного договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку. Справа розглядається одноособово Кисельовим Максимом Євгеновичем - третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, буд. 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або Твердохлібом Олегом Станіславовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті договору. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання п. 8.1 договору недійсним, позивач посилається на те, що відповідач є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому третейський суд не може розглядати спори за участю відповідача з приводу надання йому банківських послуг.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ст. 12 Закону України «Про третейські суди»).

Стосовно доводів скаржника про те, що відповідач є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому третейський суд не може розглядати спори за участю відповідача про надання йому банківських послуг, колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Встановлено, що сторонами за договором банківського рахунку № 01/26 від 04.12.2012 р. є юридичні особи, а саме: ПАТ «Меблісам» та ПАТ «Дельта Банк», а тому відповідач не є споживачем у розумінні п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як передбачено ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач не є споживачем за договором банківського рахунку № 01/26 від 04.12.2012 р., а тому даній спір не стосується захисту прав споживачів.

У відповідності до абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи те, що оспорюваний п. 8.1 договору банківського рахунку № 01/26 від 04.12.2012 р. відповідає нормам чинного законодавства України, судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання його недійсним є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 08.12.2014 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 08.12.2014 р. у справі № 910/23463/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/23463/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко