РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №910/532/15-г

За позовомФізичної особи - підприємця Зідан Аміни Мессаудівни
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталі Блюз»
пропродовження договору оренди
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

позивач Зідан А.М.
від відповідача Овод Р.В. - представник
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Зідан Аміна Мессаудівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталі Блюз» про продовження терміну договору оренди від 03.01.2014 між позивачем та відповідачем з правом зміни умов договору оренди приміщення шляхом надходження письмової заяви від 03.02.2015 та визнання неправомірними будь-яких можливих дій зі сторони відповідача, що можуть обмежувати чи унеможливлювати використання орендованого приміщення позивачем для ведення підприємницької діяльності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до закінчення дії договору не отримував від відповідача заяви про відсутність наміру продовжувати договір оренди, а тому позивач має переважне право на укладення договору оренди на новий строк.

Відповідач проти позову заперечує та вказує, що 31.12.2014 відповідачем було направлено позивачу вимогу-повідомлення про розірвання договору оренди.

12.02.2015 до суду надійшло клопотання позивача про витребування від відповідача оригіналів договорів оренди, укладених з позивачем від 03.01.2011, 03.01.2012, 03.01.2013, 03.01.2014 та додатку, що засвідчує правонаступництво ТОВ «Наталі Блюз».

Відповідно до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

В судовому засіданні 12.02.2015 судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з підстав його необґрунтованості, оскільки в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія договору оренди від 03.01.2014 та сторонами не заперечується існування договірних відносин з оренди, а позивачем не наведено обґрунтувань щодо необхідності дослідження в судовому засіданні саме оригіналів вказаних документів. Також відповідачем надано належним чином засвідчену копію статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталі Блюз», з якого вбачається, що відповідач є правонаступником Акціонерного товариства «Наталі».

12.02.2015 позивачем також подано заяву про забезпечення позову шляхом зобов'язання відповідача залишити за позивачем право на використання приміщення для ведення підприємницької діяльності відповідно до договору оренди від 03.01.2014 до винесення рішення по справі та накладення заборони на передачу в оренду третій особі зазначеного приміщення і на вчинення інших дій щодо предмета позову зі сторони відповідача, що можуть ускладнити чи унеможливити ведення підприємницької діяльності позивачем в орендованому приміщенні.

В судовому засіданні 12.02.2015 позивач підтримав вказану заяву.

Розглянувши подані на розгляд суду позовні матеріали та заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 у випадку звернення до суду з клопотанням про забезпечення позову заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог передбачених ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Позивачем не було наведено суду жодних підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, не наведено суду належних доказів, також з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача.

Позивачем не наведено доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

03.01.2014 між Акціонерним товариством «Наталі», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Наталі Блюз», (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Зідан Аміною Мессаудівною (орендар) підписано Договір оренди (далі - Договір).

Предметом даного Договору є надання відповідачем позивачу в оренду підсобного приміщення площею 34 кв.м, розташованого за адресою: пр-т Комарова, 2, строком на один рік для організації роздрібного продажу квітів, рослин і супутніх товарів.

Листом від 31.12.2014 відповідач повідомив позивача про розірвання Договору оренди від 03.01.2014 та необхідність повернення приміщення. Вказаний лист отримано позивачем 20.01.2015, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором, а у відповідності до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

В даному випадку, орендодавець в місячний термін після закінчення терміну дії договору вичинив дії, що свідчать про відмову від продовження терміну дії договору та необхідність повернення приміщення, внаслідок чого виключається настання наслідків, ч.4 ст. 284 Господарського кодексу України.

У відповідності з ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Тому, укладений між позивачем та відповідачем Договір оренди є припиненим з 03.01.2015 у зв'язку із закінченням строку його дії.

Щодо посилання позивача на наявність у нього переважного права на укладення з відповідачем договору оренди на новий строк, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

У відповідності з ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Стаття 777 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України надають орендарю право вимагати укладення з ним договору оренди на новий строк. Однак, наймач не може скористатись цим правом автоматично. Вказані статті не зобов'язують орендодавця укладати новий договір на тих самих умовах.

Поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб'єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, що наділена переважним правом.

Тому, виходячи із положень ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України орендар може реалізувати надане йому переважне (гарантоване) право на продовження оренди тільки в тому разі, коли після закінчення договору оренди орендодавець має намір передати об'єкт оренди іншій особі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів на підтвердження того, що орендодавець мав намір передати об'єкт оренди в оренду іншій особі суду не надано.

Тому, за відсутності доказів про намір орендодавця укласти договір оренди нежилого приміщення площею 34 кв.м, розташованого за адресою: пр-т Комарова, 2 з іншим орендарем, а також, враховуючи надсилання повідомлення орендарю про припинення терміну дії договору оренди, відсутні правові підстави вважати продовженим Договір оренди від 03.01.2014.

Позивачем також заявлена вимога про визнання неправомірними будь-яких можливих дій зі сторони відповідача, що можуть обмежувати чи унеможливлювати використання орендованого приміщення позивачем для ведення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами осіб, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав мають особи встановлені ст.1 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом прав розуміється державна правова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта відносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 2 якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Правові норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Заявляючи вимогу про визнання неправомірними дій, позивачем не наведено конкретного змісту вимоги та, які саме конкретні дії відповідача позивач просить визнати неправомірними.

Також унеможливлюється вирішення вимог про визнання неправомірними будь-яких можливих дій зі сторони відповідача, що можуть обмежувати чи унеможливлювати використання орендованого приміщення позивачем, оскільки в силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України висновок суду не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

Позивачем не здійснено посилання на норми чинного законодавства чи договору, якими передбачено спосіб захисту порушеного права саме шляхом визнання неправомірними будь-яких можливих дій відповідача, що можуть обмежувати чи унеможливлювати використання орендованого приміщення позивачем.

Отже, викладена у позовній заяві вимога про визнання неправомірними дій за своїм змістом не відповідає матеріально-правовому захисту права, визначеного законом.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. В даному випадку предмет позову у вигляді визнання неправомірними дій відповідача, носить декларативний характер і в разі задоволення такого позову, судове рішення не буде виконане шляхом державно-примусової діяльності, яка не може відбуватись шляхом зобов'язання виконати такі дії, які неможливо присудити виконати в натурі.

Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Згідно зі змістом ч. 2 ст. Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.02.2015

Суддя Ю.М. Смирнова