КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. Справа№ 910/12516/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Скляр Д.Ю.;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: не з'явились;

від відповідача-3: Кравченко Р.М.;

від відповідача-4: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.11.2014р.

у справі №910/12516/14 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Коростенського міжрайонного прокурора Житомирської

області

до 1) Житомирської обласної державної адміністрації

2) Коростенської районної державної адміністрації

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський

кар'єр"

4) Реєстраційної служби Коростенського міськрайонного

управління юстиції Житомирської області

про визнання протиправними та скасування розпоряджень

голови Житомирської ОДА, визнання недійсним договору

оренди, скасування державної реєстрації права оренди

та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Коростенський міжрайонний прокурор Житомирської області (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Житомирської обласної державної адміністрації (далі - відповідач-1), Коростенської районної державної адміністрації (далі - відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" (далі - відповідач-3), Реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (далі - відповідач-4), в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати розпорядження відповідача-1 від 21.08.2012р. №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок" та від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів";

- визнати недійсним договір оренди землі від 02.10.2013р., укладений між відповідачем-1 та відповідачем-3;

- скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 4,4076 га та зобов'язати відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень відповідачем-1 були порушені норми чинного законодавства України, зокрема, Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" внаслідок чого відповідачу-3 було неправомірно надано в оренду вищевказану земельну ділянку без проведення земельних торгів.

Оскільки розпорядження, на підставі яких між відповідачем-1 та відповідачем-3 було укладено договір оренди землі, суперечить вимогам діючого законодавства, то названий договір має бути визнаний недійсним, а запис про державну реєстрацію права оренди відповідача-3 - скасовано.

В процесі судового розгляду прокуратура відмовилася від позову в частині вимог про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та зобов'язання відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди. Решту позовних вимог прокуратура підтримала (том справи - 1, аркуші справи - 148-150).

Відповідач-1 та відповідач-2 зазначали про безпідставність позовних вимог, просили суд в позові відмовити, з огляду на наступні обставини:

- оспорюваний договір містить усі умови, передбачені діючим законодавством;

- договір було укладено в межах наданих відповідачу-1 повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства;

- оскаржувані позивачем розпорядження є законними.

Відповідач-3 проти позову заперечував, наголошуючи на непідтвердженості позовних вимог належними доказами. При цьому, відповідач-3 зазначав наступне:

- спірна земельна ділянка була правомірно передана в оренду відповідачу-3 без проведення прилюдних торгів на підставі ст. 134 Земельного кодексу України, який використовує її за цільовим призначенням, тобто для розміщення відвалу розкривних порід;

- в частині вимог про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею та зобов'язання відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди позивач фактично заявив вимоги про оскарження рішення та спонукання до дій органу владних повноважень, що суперечить ст. 12 Господарського процесуального кодексу України і тому в цій частині вимог провадження у справі має бути припинено на підставі ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір не підлягає вирішенню в господарських судах України;

- на спірній земельні ділянці відповідач-3 здійснює видобування корисних копалин на підставі спеціального дозволу і таке видобування неможливе без влаштування відвалів розкривних порід.

Відповідач-4 просив суд відмовити в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди, посилаючись на те, що відповідач-4 не є суб'єктом спірних правовідносин і не може відповідати за пред'явленим позовом, а тому є неналежним відповідачем у справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/12516/14 від 12.11.2014р. було припинено провадження у справі в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею 4,4076 га, кадастровий номер :09:000:0017, набутого відповідачем-3 згідно договору оренди землі від 02.10.2013р. та про зобов'язання відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди, набутого відповідачем-3 згідно договору оренди землі від 02.10.2013р. на земельну ділянку площею 4,4076 га, кадастровий номер :09:000:0017. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12516/14 від 12.11.2014р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, прокуратура наголошувала на наступному:

- спірна земельна ділянка розташована поза межами спеціального дозволу відповідача-3 на користування надрами;

- земельна ділянка була надана відповідачу-3 під розміщення відвалів, що не передбачає проведення гірничодобувних та інших робіт;

- в силу ст. 17 Кодексу України про надра, користування надрами за межами гірничого відводу забороняється;

- застосування п.2 ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України можливе лише при наданні земельних ділянок в межах спеціального дозволу на користування надрами;

- передумовою для подання прокуратурою позову, який розглядається у даній справі, стало клопотання Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області щодо виявлених порушень вимог земельного законодавства при наданні земельних ділянок у користування відповідачу-3. Однак місцевий господарський суд взагалі не дослідив вказане клопотання й не надав йому належної правової оцінки;

- надання земельних ділянок у користування для розміщення зовнішніх відвалів за межами спеціального дозволу на користування надрами можливе лише за результатами проведення земельних торгів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.01.2015р.

15.01.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги як необґрунтованої та непідтвердженої належними доказами.

В судове засідання 20.01.2015р. з'явилися лише представники позивача та відповідача-3. Представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-4 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 03.02.2015р.

В судовому засіданні 03.02.2015р. представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12516/14 від 12.11.2014р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні 03.02.2015р. представник відповідача-3 заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-4 в судове засідання 03.02.2015р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-4 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 03.02.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури та відповідача-3, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

В п.12 перехідних положень Земельного кодексу України вказано, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з ч.5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

В ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

З наведених правових норм випливає, що за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

21.08.2012р. відповідачем-1 було винесено розпорядження №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок", відповідно до п.3 якого надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельних ділянок підприємствам та фізичним особам-підприємцям за переліком згідно з додатком 2 (том справи - 1, аркуші справи - 11-12). Відповідно до витягу з додатку 2 до вказаного розпорядження відповідачу-3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 4,5 га в оренду під розміщення відвалів розкривних порід із земель запасу Горщиківської сільської ради Коростенського району.

26.03.2013р. відповідачем-1 було винесено розпорядження №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів", згідно з п.1 якого затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та умови їх надання, а також надано в оренду підприємствам та фізичним особам-підприємцям за переліком згідно з додатком 1 (том справи - 1, аркуші справи - 16-18). Відповідно до витягу з додатку 1 до вказаного розпорядження відповідачу-3 затверджено проект землеустрою та надано в оренду земельну ділянку площею 4,4076 га під розміщення відвалів розкривних порід із земель запасу Горщиківської сільської ради Коростенського району.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Згідно з нормами ст. 93 Земельного кодексу України, які кореспондуються зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

02.10.2013р. між відповідачем-1, як орендодавцем, та відповідачем-3, як орендарем, було укладено договір оренди землі (далі - Договір оренди), за умовами якого (п.п.1, 2) на підставі розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів" орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку розміром 4,4076 га землі, під розміщення відвалів розкривних порід (землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення), яка знаходиться за межами населеного пункту на території Горщиківської сільської ради (землі запасу). В оренду передається земельна ділянка, яка має кадастровий номер :09:000:0017, загальною площею 4,4076 гектарів (том справи - 1, аркуші справи - 36-37).

Умови використання земельної ділянки наведені в п.п.15-17 Договору оренди, згідно з якими земельна ділянка передається в оренду для розміщення відвалів розкривних порід (землі, промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення). Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов'язані з користуванням надрами. Умови збереження об'єкта оренди: дотримання орендарем мети використання земельної ділянки, обумовленої цим договором, технічною документацією вимог чинного земельного і природоохоронного законодавства.

В п.8 Договору оренди передбачено, що останній укладено терміном до 09.06.2019р. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Прокуратура (з урахуванням заяви про часткову відмову від позову) просила суд визнати протиправними та скасувати розпорядження відповідача-1 від 21.08.2012р. №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок" та від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів", посилаючись на те, що відповідачем-1 було порушено процедуру передачі земельної ділянки в оренду відповідачу-3. За твердженням прокуратури спірна земельна ділянка мала бути передана в орендне користування в порядку, встановленому ч.2 ст. 124 Земельного кодексу України, тобто шляхом проведення земельних торгів, а не в порядку, передбаченому ст. 134 Земельного кодексу України, як було здійснено відповідачем-1.

Окрім того, прокуратура просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 02.10.2013р., укладений між відповідачем-1 та відповідачем-3, обґрунтовуючи свою вимогу незаконністю розпорядження відповідача-1, на підставі якого вказаний договір було укладено.

Місцевий господарський суд припинив провадження у справі в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею та зобов'язання відповідача-4 внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права оренди на підставі п.4 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Решту позовних вимог суд визнав необґрунтованими та документально непідтвердженими і відмовив в їх задоволенні.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Закон України «Про місцеве самоврядування» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

В ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, обласних, районних державних адміністраціях відповідно до закону.

Згідно з ч.ч.8, 10 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування" сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

В ст. 16 Закону України «Про оренду землі» визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі").

Як уже зазначалось вище, спір у даній справі виник внаслідок того, що за твердженням прокуратури спірна земельна ділянка була передана в орендне користування відповідачу-3 з порушенням встановленої процедури відведення земельних ділянок.

В процесі судового розгляду було з'ясовано, що відповідачу-3 було передано спірну земельну ділянку під розміщення відвалів розкривних порід і на цій ділянці розташовані відкриті розробки, кар'єри, шахти.

Згідно з ч.2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі використання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій).

В ст. ст. 1, 3 Кодексу України про надра передбачено, що надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння. Гірничі відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом України про надра та іншими актами законодавства України, що видаються відповідно до них.

Згідно з положеннями ст. ст. 13, 14 названого Кодексу користувачами надр можуть бути підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи. Надра надаються у користування, зокрема, для видобування корисних копалин.

Відповідно до ст. ст. 17-19 Кодексу України про надра гірничим відводом є частина надр, надана користувачам для промислової розробки родовищ корисних копалин та цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин. Користування надрами за межами гірничого відводу забороняється. Надання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України. Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів. Надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою збагаченою надрами. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Відповідач-3 отримав спеціальний дозвіл №3891 від 09.06.2006р. (том справи - 1, аркуш справи - 31) на видобування граніту - каменя будівельного на території Березівського родовища (3 км. на захід від с. Березівка Коростенського району Житомирської області), з терміном дії - 13 років.

В матеріалах справи наявний Акт Житомирської обласної ради №61 від 08.09.2010р. про надання гірничого відводу (том справи - 1, аркуш справи - 26), в якому засвідчено наступне:

- надання відповідачу-3 з метою розробки Березівського родовища граніту гірничого відводу, який знаходиться 3,0 км на захід від с. Березівка Коростенського району Житомирської області;

- площа проекції гірничого відводу - 76,15 га;

- термін чинності Акта про надання гірничого відводу - 8 років і 9 місяців.

Вказаний Акт було внесено до реєстру Житомирської обласної ради 08.09.2010р. за №61.

В процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи прокуратури про те, що спірна земельна ділянка розташована поза межами спеціального дозволу відповідача-3 на користування надрами. Зібрані у справі матеріали свідчать про те, що відповідач-3 використовує спірну земельну ділянку для потреб, пов'язаних з користуванням надрами відповідно до отриманого спеціального дозволу, у зв'язку з чим в даному випадку положення ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають застосуванню.

Посилання прокуратури на те, що відповідач-3 проводить гірничодобувні та інші роботи на спірній земельній ділянці, хоча остання була надана під розміщення відвалів, не може бути прийнято судом до уваги. Виходячи з системного аналізу діючого законодавства, видобуванням корисних копалин по суті є процес добування з надр корисних копалин в результаті їхньої розробки і даний процес нерозривно пов'язаний з розкривними роботами, тобто з роботами по вийманню та переміщенню порід (розкриву), які покривають та/або вміщують корисну копалину. Отже, влаштування відвалів розкривних порід не являється діяльністю з видобування корисних копалин і здійснення видобування неможливе без проведення додаткових робіт, зокрема, влаштуванням відвалів розкривних порід.

Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Колегією суддів враховано посилання прокуратури в апеляційній скарзі на клопотання Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області щодо виявлених порушень вимог земельного законодавства при наданні земельних ділянок у користування відповідачу-3 (том справи - 1, аркуш справи - 11), однак обставини, вказані у клопотанні, є тотожними доводам позовної заяви та апеляційної скарги прокуратури.

Інших підстав для визнання протиправними та скасувати розпоряджень відповідача-1 від 21.08.2012р. №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок" та від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів" прокуратурою не наведено.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що оспорювані прокуратурою розпорядження відповідача-1 були прийняті ним з дотриманням процедури відведення земельної ділянки та в межах наданих йому повноважень.

Згідно з ч.2 ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.10 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Натомість в процесі судового розгляду прокуратурою не було надано доказів на підтвердження наявності обставин, які б зумовлювали визнання протиправними та скасування розпоряджень відповідача-1 від 21.08.2012р. №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок" та від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів", у зв'язку з чим в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Відносно позовної вимоги про визнання недійсним Договору оренди, судом було встановлено наступне.

Згідно з нормами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з системного аналізу норм діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами ст. ст. 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. У зв'язку з цим підлягає встановленню наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється. Окрім того, оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду (аналогічна правова позиція викладена в п.2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Судом було з'ясовано, що приймаючи розпорядження від 21.08.2012р. №297 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки та продаж земельних ділянок" та від 26.03.2013р. №85 "Про надання в оренду земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, продаж земельних ділянок та погодження надання в довгострокове тимчасове користування лісів без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів", відповідач-1 діяв в межах повноважень, наданих йому Конституцією України, Законом України „Про місцеве самоврядування" та Земельним кодексом України. Доказів на підтвердження протилежного суду не надано.

На підставі розпорядження відповідача-1 від 26.03.2013р. №85 укладався оспорюваний прокуратурою Договір оренди землі і в процесі судового розгляду судом не було встановлено підстав для зміни чи скасування цього розпорядження.

Інших підстав для визнання недійсним Договору оренди прокуратурою не наведено.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні обставини, з якими законодавець пов'язує недійсність договорів (правочинів).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним Договору оренди землі від 02.10.2013р., укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-3, не підлягає задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Прокуратурою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного в позові та в апеляційні скарзі.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на прокуратуру (апелянта).

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" органи прокуратури звільняються від сплати судового збору при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді. Тобто, за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12516/14 від 12.11.2014р. прокуратурою судові витрати понесені не були.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12516/14 від 12.11.2014р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/12262/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков