ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року Справа № 921/530/14-г/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач)
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.10.14
у справі№921/530/14-г/17 Господарського суду Тернопільської області
за первісним позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі - приватний підприємець)
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" (надалі - товариство)
простягнення
за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
провизнання недійсним договору

Розпорядженням Секретаря другої судової палати Вищого господарського суду України від 17.02.15 для розгляду даної справи, сформовано колегію суддів у складі: головуючий - Добролюбова Т.В., судді - Гоголь Т.Г., Швець В.О.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не з'явилися, проте належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

від відповідача: не з'явилися, проте належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Приватним підприємцем ОСОБА_4 у травні 2014 року заявлений позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" 180576,13 грн боргу. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості щебеню та піску, поставленого за видатковими накладними на підставі договору від 22.01.13. При цьому, позивач посилався на приписи статей 525, 526, 692, 712 Цивільного кодексу України, статті 222 Господарського кодексу України. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" звернулось до суду першої інстанції із зустрічним позовом, в якому просило визнати недійсним з моменту укладення договір поставки від 22.01.13. В обґрунтування позову товариство, посилаючись на приписи статті 234 Цивільного кодексу України, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.94 "Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення" , Постанови Кабінету Міністрів України від 30.05.11 №615 "Про затвердження порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами" вважало, що договір від 22.01.13 носить фіктивний характер, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, і відповідач за зустрічним позовом не мав дозволу на здійснення підприємницької діяльності з видобутку корисних копалин. Окрім цього, товариство зауважувало на тому, що на момент укладення договору приватний підприємець був платником єдиного податку, а відтак не мав права займатися діяльністю з видобутку корисних копалин, відсутній такий вид і в переліку діяльності, якими має право займатись відповідач. Водночас, товариства вказувало, що не отримувало від приватного підприємця товару на спірну суму. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 07.08.14, первісний позов задоволено шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" на користь Приватного підприємця ОСОБА_4 180 576,13 грн боргу. Суд першої інстанції установив порушення відповідачем за первісним позовом зобов'язань зі сплати вартості товару, яка отримана останнім за видатковими накладними на підставі договору поставки від 22.01.13. У задоволенні зустрічного позову судом відмовлено через недоведеність товариством того, що укладаючи договір поставки сторони не мали наміру створення правових наслідків. Водночас, суд установив, що приватним підприємцем не здійснюється такий вид діяльності, як видобуток корисних копалин, а в переліку видів діяльності, якими може займатись останній значиться «неспеціалізована оптова торгівля», відтак останній правомірно здійснював свою діяльність з поставки щебеню та піску. Суд керувався приписами статей 11, 16, 202, 207, 215, 234, 509, 525, 527, 530, 628, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 62, 122, 173 Господарського кодексу України, статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88, Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.98 №1893, пункту 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 №11, Інформаційних листів Вищого господарського суду України від 17.07.12 №01-06/928/2012, від 29.04.13 №01-06/767/2013. Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Бонк Т.Б. -головуючого, Бойко С.М., Якімець Г.Г., постановою від 14.10.14, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" залишив без задоволення. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, а матеріали справи просить передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на порушення судами приписів статей 32, 33, 41 Господарського процесуального кодексу України та неврахування судами того, що надані позивачем за первісним позовом видаткові накладні, в графі "Отримав" містять підпис не схожий на підпис представника товариства, позаяк інших доказів на підтвердження поставки товару не надано. Скаржник вважає, що судами безпідставно відхилено його клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Окрім цього, скаржник вказує на незастосування судами приписів статті 234 Цивільного кодексу України та неврахування того, що у підприємця був відсутній дозвіл на здійснення діяльності з видобутку природних копалин. Товариством з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" в касаційній скарзі заявлялось клопотання про зупинення виконання судових рішень у справі до закінчення їх перегляду в порядку касації, яке було відхилено, з огляду на те, що заявником не наведено вмотивованих підстав для зупинення виконання рішень у справі. Водночас, від скаржника 20.02.15 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке не може бути задоволено, з огляду на те, що надійшло вже після судового засідання 19.02.15, в якому за наслідками перегляду касаційної скарги ухвалено дану постанову. Від Приватного підприємця ОСОБА_4 відзиву на касаційну скаргу судом не отримано. Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства відзначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами норм матеріального і процесуального права. Судами попередніх інстанцій установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 22.01.13 між Приватним підприємцем - постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" - замовником, укладено договір поставки, за умовами якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця пісок та щебінь, згідно накладних, котрі додаються до цього договору та є невід'ємною його частиною, а останній зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даного договору. Пунктами 2.1, 3.1 цього договору сторони узгодили, що кількість товару, який є предметом цього договору, вказується у накладних; постачання товару здійснюється власними силами і за рахунок постачальника, а пунктами 4.1, 4.2 договору сторони визначили, що загальна вартість договору складається з сум, вказаних у накладних; ціна на товар встановлюється постачальником в гривні на день підписання накладних. Пунктом 5.1 договору сторони визначили, що розрахунок покупця за даним договором здійснюється шляхом сплати за розрахунковим рахунком або за домовленістю сторін, шляхом переведення боргу за договором. Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що партія товару вважається переданою постачальником і прийнята покупцем в день підписання накладних на товар. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду за первісним позовом є вимога Приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" 180576,13 грн боргу. Предметом судового розгляду за зустрічним позовом є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" до Приватного підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним з моменту укладення договору поставки від 22.01.13. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона, боржник, зобов'язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, зокрема передати майно, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, за приписами якої, однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договір. Статтею 712 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором поставки продавець, постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець, передає або зобов'язується передати товар у власність другій стороні - покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами пункту 1 статті 692 цього ж Кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Отже, якщо інше не визначено договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання починається з моменту прийняття товару або товаророзпорядчих документів на нього. При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 № 996-XIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. За приписами статті 4 цього Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми. Згідно зі статтею 9 названого Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинний документ, який фіксує факт здійснення операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Пунктами 2.1, 2.2., 2.4, 2.5, 2.7, 2.13, 2.14, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації, власника, на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм. Керівник підприємства, установи забезпечує фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, що були проведені, у первинних документах та виконання всіма підрозділами, службами і працівниками правомірних вимог головного бухгалтера щодо порядку оформлення та подання для обліку відомостей і документів. Керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл, підписувати первинні документи, на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском, витрачанням, грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачею особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці первинні документи. Первинні документи підлягають обов'язковій перевірці, в межах компетенції, працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників. У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання. Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Відповідно до приписів частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення чи постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, судами попередніх інстанцій установлено, що на виконання умов договору поставки від 22.01.13 позивачем за первісним позовом поставлено товариству щебінь та пісок на суму 180 576,13 грн, про що свідчать видаткові накладні №РН-0000003 від 23.01.13, №РН-0000004 від 25.01.13, №РН-0000005 від 25.01.13, №РН-0000006 від 01.02.13, №РН-0000007 від 04.02.13, які підписані обома сторонами і скріплені печатками. При цьому, суди надали оцінку вказаним первинним документам, та визнали їх такими, що складені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.95 №88, а відтак підтверджують факт здійснення господарської операції з поставки і прийняття товару за договором від 22.01.13. Судами зазначено, що заборгованість у спірному розмірі, підтверджується також актом взаємних розрахунків від 11.03.13, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками і електронним реєстром прибуткових накладних підприємця за січень, лютий, березень 2013 року. Установлено судами і те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" за отриманий товар повністю не розрахувався, і заборгованість останнього становить суму заявлену до стягнення. Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні і в статті 193 Господарського кодексу України. Щодо посилань скаржника на невідповідність підпису керівника товариства на видаткових накладних та безпідставну відмову судів у призначенні почеркознавчої експертизи, то за приписами статті 41 Господарського процесуального кодексу України призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань. Як убачається з матеріалів справи, суди розглянули клопотання товариства про призначення експертизи та навели обґрунтовані мотиви за якими його відхилили. Зокрема, суди надали оцінку видатковим накладним і визнали їх такими, що містять усі необхідні реквізити, а підпис особи товариства скріплено печаткою останнього (відтиск печатки №1), що ідентифікує суб'єкта господарювання, який отримав товар. Разом з цим, судами враховано, що товариством не надано доказів втрати вказаної печатки, її підробки або незаконного використання печатки третіми особами поза волею товариства, не надано і доказів звернення до правоохоронних органів з приводу підробки документів. З огляду на те, що судами установлений факт поставки приватним підприємцем та отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" товару за договором від 22.01.13, висновок судів обох інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом боргу у спірному розмірі визнається правомірним. Щодо вимог зустрічного позову про визнання недійсним договору поставки від 22.01.13, то як убачається з матеріалів справи, підставою зустрічного позову товариством визначено те, що договір від 22.01.13 носить фіктивний характер, приватний підприємець, на момент укладення договору, не мав дозволу на здійснення підприємницької діяльності з видобутку корисних копалин. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За приписами частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків. При цьому, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. При цьому, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не є фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Як установлено судами попередніх інстанцій, товариством не доведено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, адже, при розгляді даної справи, суди установили як факт поставки приватним підприємцем піску і щебеню на виконання умов договору від 22.01.13, так і факт отримання цього товару товариством, що унеможливлює висновок про фіктивність даного правочину. Установлено судами і те, що приватний підприємець не здійснював діяльність з видобутку корисних копалин, що б вимагало наявності у нього спеціального дозволу, позаяк згідно з договором останній зобов'язався здійснити поставку товару, що не суперечить витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.06.14, в якому одним із видів діяльності позивача за первісним позовом вказано "неспеціалізована оптова торгівля". Виходячи з того, що судами на підставі повного та всебічного розгляду даного спору не установлено обставини, з якими законодавство пов'язує визнання спірного договору недійсним, висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову визнається правомірним. Решта доводів, викладених в касаційній скарзі також не може бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки не спростовує установлених апеляційним судом обставин справи та ґрунтується на переоцінці доказів, яка за приписами частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Отже, підстав для скасування постанови у справі та задоволення касаційної скарги не вбачається. Витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника. Враховуючи наведене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.10.14 у справі №921/530/14-г/17 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірлів-Агробізнес" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець