ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" лютого 2015 р. Справа № 926/1848/14

За позовом Заступника Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі:

- Міністерства оборони України

- Концерну «Військторгсервіс» м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос Корона» м. Чернівці

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції.

про витребування майна та зобов'язання вчинити певні дії

Cуддя М.І.Ніколаєв

представники:

від позивача 1 - не з'явився.

від позивача 2 - не з'явився

від відповідача - Білявська М.Р., дов. від 20.01.2015 року.

від прокурора - Рапіта О.В.

СУТЬ СПОРУ: Заступник Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач-1) та концерну «Військторгсервіс» (позивач-2) до товариства з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос Корона», в якому просить:

- зобов'язати Реєстраційну службу Чернівецького міського управління юстиції скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності нерухомого майна - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці за товариством з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос-Корона» та зареєструвати право власності на вказане майно за Міністерством оборони України в особі концерну «Військторгсервіс»;

- визнати право власності нерухомого майна - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці - власністю держави Україна Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс»;

- витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нерухоме майно - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці, яке є власністю держави Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс»;

- зобов'язати відповідача звільнити нерухоме майно - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці.

Крім того, в порядку забезпечення позову прокурор просить суд накласти арешт на майно - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці та заборонити відповідачу вчиняти певні дії щодо нього.

Ухвалою суду від 15.12.2014 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 24.12.2014 року за участю представників сторін.

Ухвалою суду від 24.12.2014 року за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 21.01.2015 року.

Представник третьої особи звернувся з клопотанням про розгляд справи без його участі та припинення провадження по справі в частині вимог до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції у зв'язку з тим, що дані вимоги повинні розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач проти позову заперечує, мотивуючи це тим, що законність його права власності на спірний об'єкт підтверджена Постановою ВГС України від 24.12.2014 року по справі №926/1047/14.

Ухвалою суду від 21.01.2015 року розгляд справи відкладено на 10.02.2015 року.

02.02.2015 року від позивача-2 надійшла заява про припинення провадження по справі, обґрунтоване тим, що Постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014 року скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року по справі №926/1047/14, на яку прокурор та позивачі посилалися як на преюдицію.

Проте, присутній в судовому засіданні 10.02.2015 року прокурор подану позивачем-2 заяву не підтримав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необхідність вирішення спору по суті.

При цьому суд також врахував, що позивач-1 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, своєї правової позиції щодо припинення провадження по справі суду не надав.

У свою чергу, в частині заяви прокурора про забезпечення позову суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно ст. 67 ГПК України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» передбачено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В порушення вищевказаного прокурором не надано доказів того, що спірне нерухоме майно внаслідок неправомірних дій відповідача може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, у зв'язку з чим у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2005 року, за результатами проведеного аукціону, між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі представника Данко О.М. по нотаріально посвідченій довіреності та ТОВ «Олбі-Рос Корона» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень, які знаходяться у м. Чернівці по вул. Залозецького, 107. Договір посвідчено нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстровано 26.01.2006 року Чернівецьким обласним комунальним БТІ.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 11.09.2014 року по справі №926/1047/14 відмовлено в задоволенні позову Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до концерну «Військторгсервіс» та товариства з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос Корона» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2005 року (приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року вищевказане рішення скасовано повністю та постановлене нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Залозецького, 107 від 21.12.2005 року, укладеного між ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ТОВ «Олбі-Рос Корона».

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що особа, яка вчинила правочин від імені державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тож спірне нерухоме майно вибуло з володіння його власника - Міністерства Оборони України без його згоди, що є підставою для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу на підставі норм ст. 215 ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви в обґрунтування заявлених до відповідача вимог по даній справі прокурором покладено в порядку ч. 3 ст. 35 ГПК України виключно обставини, встановлені вищевказаною постановою апеляційного суду по справі №926/1047/14.

Разом з тим, Постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014 року скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року по справі №926/1047/14 та залишено в силі рішення господарського суду Чернівецької області від 11.09.2014 року.

Залишаючи без змін рішення першої інстанції Вищий господарський суд виходив з того, що відповідно до частини 5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції станом на дату укладення оспорюваного договору) відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Судами по справі №926/1047/14 встановлено, що 04.10.2004 року Міністром оборони України видано довіреність за № 220/2071 начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіру П.Н., згідно із якою останньому делеговано право надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання, та висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.

На підставі вищевказаної довіреності Міністерства оборони України начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. надав Державному підприємству Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування", на праві господарського відання якого перебувало спірне приміщення, дозвіл за № 140/6/1466/25 від 12.11.2004 на відчуження спірного нерухомого майна.

Оспорюваний договір від 21.12.2005 року, як вбачається з його преамбули, укладено саме на підставі вказаного дозволу, щодо строку дії чи реалізації якого будь-які застереження відсутні.

Повноваження ДП Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" на відчуження майна, закріпленого за ним на праві господарського відання, визначені безпосередньо ст.ст. 75, 136 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.4. Статуту і обмежені лише необхідністю отримання згоди Міністерства оборони України на таке відчуження. Така згода, констатував ВГС України, була надана у формі дозволу від 12.11.2004 № 140/6/1466/25 начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. на підставі чинної на той час довіреності № 220/2071, виданої йому Міністром оборони України. При цьому, визначені вказаною довіреністю повноваження Пукір П.Н. іншим особам не передавав.

При наданні дозволу № 140/6/1466/25 від 12.11.2004 на відчуження майна, закріпленого за ДП "Управління торгівлі Західного оперативного командування" на праві господарського відання начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. діяв в межах наданих йому повноважень.

За наявності такого дозволу (згоди) Державне підприємство "Управління торгівлі Західного оперативного командування" правомірно здійснило відчуження нерухомого майна, що належало йому на праві господарського відання, через свого уповноваженого представника Данко О.М.

Враховуючи наведене, Вищий господарський суд України скасовуючи Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року по справі №926/1047/14, на яку як на преюдицію посилається прокурор по справі №926/1848/14, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21.12.2005 року недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У свою чергу, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічно ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 р. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні "Федоренко проти України", де уряд оспорював угоду, укладену особою приватного права з державним органом з посиланням на перевищення останнім своєї компетенції, Європейський суд з прав людини посилався на те, що орган державної влади при укладенні угоди, вважав себе компетентним на її укладення, національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладення угоди і укладення таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави розраховувати на те, що орган державної влади діє в межах компетенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії" суд зазначив, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон.

А відтак враховуючи, що рішенням господарського суду Чернівецької області від 11.09.2014 року по справі №926/1047/14 залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014 року, встановлено, що належних доказів наявності передбачених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.12.2005 р. суду прокурором не надано, тож даний договір станом на момент вирішення спору є дійсним, що підтверджує правомірність права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос Корона» на спірне приміщення, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності, витребування з чужого незаконного володіння та звільнення спірного майна слід відмовити.

Інших передбачених ст. 346 ЦК України підстав припинення права власності прокурором не наведено.

В частині вимог щодо зобов'язання Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності нерухомого майна - приміщення кондитерського цеху в будинку літ. «А» загальною площею 264,8 кв.м., яке складається з приміщень 50-1 - 50-16, розташованого по вул. Залозецького, 107 в м. Чернівці за товариством з обмеженою відповідальністю «Олбі-Рос Корона» та зареєструвати право власності на вказане майно за Міністерством оборони України в собі концерну «Військторгсервіс» слід зазначити наступне.

Частинами 1 та 4 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною 4 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Відповідно до частини другої статті 30 даного закону дії або бездіяльність державного реєстратора можуть бути оскаржені до суду.

Пунктом 1 Положення про Державну реєстраційну службу України встановлено, що державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, та входить до системи органів виконавчої влади.

У свою чергу, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції діє у складі Чернівецького міського управління юстиції, є його структурним підрозділом, що забезпечує реалізацію повноважень Укрдержреєстру.

Згідно зі ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відтак, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції діє є суб'єктом владних повноважень в розумінні вищезазначеної статті, у зв'язку з чим спори про реєстрацію права власності повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства та не є підвідомчими господарським судам.

В той же час, суд вважає, що у випадку, коли вимога про реєстрацію права власності є похідною від основного способу захисту цивільного права, то такий спір належить розглядати господарським судам. При цьому, оскільки така вимога з огляду на встановлену безпідставність позовних вимог є передчасною та заявленою не до відповідача, а до третьої особи, в її задоволенні також слід відмовити.

Аналогічну позицію викладено в Постанові ВГС України по справі № 904/6173/13 від 24.07.2014 року.

З урахуванням вищевикладеного у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 35, 49, 66, 67, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

2. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 13.02.2015 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя М.І. Ніколаєв