РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015Справа №910/27851/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 95 368, 08 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Великовайненко А.Г. за довіреністю № 60/2014 від 16.12.2014 р.;

від відповідача: Клименко В.О. за довіреністю № 16 від 30.01.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (далі - відповідач) про стягнення 95 368, 08 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та відповідачем 26.08.2009 р. було укладено Договір № 14/109-ІМ, за умовами якого відповідач зобов'язався надавати позивачу послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаної тари та пакувальних матеріалів. Відповідно до тверджень позивача ним на виконання умов Договору було перераховано відповідачу 165 395, 56 грн., проте як відповідачем було надано послуги на загальну суму 70 027, 48 грн. Таким чином, сума грошових коштів, яка була сплачена в оплату послуг, які наразі є ненаданими, становить 95 368, 08 грн. Керуючись приписами ч. 2 ст. 220 ГК України позивач звернувся до відповідача з листом № 503/2012 від 15.11.2012 р., яким повідомив відповідача про відмову від прийняття виконання зобов'язань щодо надання послуг на суму 95 368, 08 грн. вимагав повернути зазначені кошти. Оскільки у відповідь листом № 1404/07 від 06.12.2012 р. відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні вказаної вимоги, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/27851/14, розгляд справи призначено на 15.01.2015 р.

25.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

05.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що строк виконання обов'язку з надання послуг, що складають предмет Договору, сторонами визначено не було. Спірний Договір є чинним, розірваним не був, позивач ні разу не заявляв претензій щодо наданих послуг, а також не направляв відповідачу запитів, передбачених п. 3.4 Договору. Також, відповідач вказує на те, що порядок повернення підприємством грошових коштів юридичним особам, які з тих чи інших підстав в односторонньому порядку відмовляються від отримання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів законодавством не визначений.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. судом в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 11.02.2015 р.

10.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідача, за змістом яких також викладено заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач додатково заявляє вимогу про розірвання господарського зобов'язання щодо надання послуг по Договору № 14/109-ІМ від 26.08.2009 р. на загальну суму 95 368, 08 грн.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом було розглянуто заяву позивача про зміну позовних вимог та вирішено її не приймати до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначається, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач вправі змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

В даному випадку, як вбачається з поданої позивачем заяви, фактично йдеться про подання іншого позову, що в межах вже порушеного провадження у справі не допускається.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.08.2009 р. між Державним підприємством Державної комісії з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси», як виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт», як замовником, було укладено Договір № 14/109 (далі - Договір), відповідно до розділу 1 якого його предметом було визначено послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів (далі - послуги) імпортованої продукції на умовах і за тарифами, визначеними цим договором згідно з постановою КМУ від 26.07.2001 р. № 915 зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 2.3.2. Договору замовник зобов'язався прийняти послуги, зазначені у п. 1 договору, та протягом десяти робочих днів з дня відправлення виконавцем. або отримання акту представником замовника, направити виконавцю підписаний акт. У випадку, коли виконавець протягом вказаного терміну не отримає від замовника підписаного акту, або обґрунтовану відмову від його підписання, в день закінчення вказаного строку, такий акт вважається прийнятим замовником, послуги належне наданими та прийнятими без зауважень. В такому випадку акт наданих послуг без підпису замовника з надписом «зауважень від замовника у встановлений строк не надійшли» є для сторін підставою вважати вказані в ньому послуги прийнятими замовником у повному обсязі без зауважень.

Згідно п. 2.3.3 Договору замовник зобов'язаний оплатити послуги виконавця, визначені у п. 1 договору, до закінчення митного оформлення у відповідності з обсягом, зазначеним замовником у відомості, згідно з тарифами, затвердженими постановою КМУ № 915 від 26.07.2001 р. зі змінами та доповненнями, здійснивши оплату та у строки, передбачені п. 5 цього договору.

Так, відповідно до п. 5.1. Договору замовник зобов'язався здійснити оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на його спеціальний казначейський рахунок. В платіжному документі замовник зобов'язаний вказати номер та дату договору, а також номер та дату відомості, за якими здійснюється оплата.

Згідно з п. 5.2. Договору обов'язок по здійсненню розрахунків за цим договором виникає у замовника стосовно надання послуг, щодо тари і пакувальних матеріалів з під імпортної продукції - на момент митного оформлення, незалежно від термінів надання виконавцем акту.

Відповідно до п. 3.1. Договору було встановлено, що виконавець організує збирання, заготівлю та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів шляхом залучення до виконання на конкурсних засадах спеціалізованих підприємств, які мають відповідні ліцензії та умови щодо надання послуг із збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів, або шляхом використання власних виробничих потужностей, як на території прогнозованого розповсюдження, зазначений у відомості, так і по всій території України.

Відповідно до п. 3.2. Договору сторони визначили, що використані тару і пакувальні матеріали, відносно яких виконавцем організовуються надання послуг замовнику, не підлягають ідентифікації і визначенню будь-яких часових періодів чи обмеження щодо настання моменту їх виникнення та розповсюдження по всій території України після використання її кінцевим споживачам.

Згідно з п. 3.4. Договору сторони домовились та визначили, що у разі виникнення спору щодо обсягів та строку надання послуг, підтвердженням якісного надання послуг у повному обсязі є надання виконавцем на письмовий запит замовника копії договору про збирання, заготівлю та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів укладених між виконавцем та спеціалізованим підприємством, де обсяг тари і пакувальних матеріалів може бути частиною загального обсягу тари та пакувальних матеріалів щодо яких замовником організовано збирання, заготівлю та утилізацію із спеціалізованим підприємством.

Відповідно до п. 11.1. Договору встановлено строк його дії до 31.12.2011 р.

Згідно з п. 11.2. Договору у разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за два місяці до закінчення терміну дії зазначеного в п. 11.1. Договору, Договір пролонгується на той же термін і на тих же умовах.

Доказів припинення дії Договору станом на момент розгляду даного спору по суті сторонами не подано.

Постановою Кабінету міністрів України № 1074 від 22.11.2010 р. «Про деякі питання Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини» Державну компанію з утилізації відходів як вторинної сировини («Укрекокомресурси») перейменовано в Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство «Укрекоресурси»).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач перерахував відповідачу 165 395, 56 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи виписами банку по поточному рахунку позивача.

У свою чергу, відповідачем було надано послуг на суму 70 027, 48 грн., про що сторони підписали акти про надання послуг від 30.09.2009 р. на суму 4 638, 56 грн., від 31.10.2009 р. на суму 17 623, 92 грн., від 30.11.2009 р. на суму 7 617, 61 грн., від 31.12.2009 р. на суму 6 221, 86 грн., від 31.10.2010 р. на суму 4 140, 18 грн., від 31.12.2010 р. на суму 583, 02 грн., від 28.02.2011 р. на суму 921, 00 грн., від 31.03.2011 р. на суму 2 356, 60 грн., від 29.07.2011 р. на суму 1 182, 60 грн., від 31.08.2011 р. на суму 1 839, 60 грн., від 30.12.2011 р. на суму 5 607, 92 грн., від 30.03.2012 р. на суму 1 445, 40 грн., 28.04.2012 р. на суму 243, 78 грн., від 31.05.2012 р. на суму 510, 04 грн., від 31.07.2012 р. на суму 5 842, 49 грн., від 31.07.2012 р. на суму 2 768, 04 грн., від 31.07.2012 р. на суму 6 484, 86 грн.

Листом за № 503/2012 від 15.11.2012 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення грошових коштів в сумі 95 368, 08 грн., посилаючись на приписи ч. 2 ст. 220 ГК України щодо права відмовитись від прийняття виконання зобов'язання у разі прострочення боржника.

У відповідь листом за № 1404/07 від 08.12.2012 р. відповідач повідомив позивача про те, що укладений між сторонами Договір є чинним, у зв'язку з чим відсутні підстави для повернення сплачених позивачем коштів. Також, відповідач запропонував позивачу скористатись послугами з з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів.

Враховуючи зазначені обставини позивач вирішив звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлює, що виконавець повинен надати послугу особисто.

При цьому, частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначено вище, предметом укладеного сторонами Договору є надання відповідачем послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари та пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах та за тарифами, визначеними цим договором згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. № 915 «Про впроавдження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» (далі - Постанова № 915 від 26.07.2001 р.).

Цей порядок затверджено на виконання Постанови № 915 від 26.07.2001 р., якою на ДП «Укрекоресурси» було покладено виконання функцій щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів, у тому числі використаної тари і пакувальних матеріалів вітчизняного та імпортного виробництва, як вторинної сировини.

Пунктом 5 Постанови № 915 від 26.07.2001 р. встановлено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, зобов'язані:

- самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Підприємством договори про організацію їх збирання, заготівлі та утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови;

- забезпечити виконання встановлених пунктом 3 цієї постанови норм утилізації, незалежно від того, самостійно чи на підставі укладених договорів вони здійснюють збирання і заготівлю використаних тари і пакувальних матеріалів;

- подавати щороку до 10 грудня територіальним органам Міністерства охорони навколишнього природного середовища інформацію про обсяги використаних ними тари і пакувальних матеріалів.

Кошти що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до цієї постанови, зараховуються на спеціальній рахунок відкритий Компанією в Державному казначействі, і використовуються в порядку та за напрямами, визначеними Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 39 від 20.01.2014 р. затверджено «Порядок використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тар», яким визначено механізм та напрями використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тари відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 915 від 26.07.2001 р. «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинною сировиною»

Порядок повернення підприємством грошових коштів юридичним особам, які з тих чи інших підстав в односторонньому порядку відмовляються від отримання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів законодавством не визначений.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Позивач просить стягнути спірні грошові кошти як безпідставно набуті.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сплачені ним кошти в розмірі 95 368, 08 грн. є безпідставно набутими відповідачем, оскільки вони були сплачені на підставі укладеного між сторонами Договору, який не визнаний в установленому законодавством порядку недійсним, сторонами наразі не розірваний та умовами якого не визначено кінцевий термін надання послуг.

Таким чином, кошти в розмірі 95 368, 08 грн. отримані відповідачем та знаходяться у нього на достатній правовій підставі.

Позивач не позбавлений права у встановленому чинним законодавством порядку розірвати Договір, після чого ставити питання про повернення перерахованих ним в якості передоплати коштів або ж вимагати від відповідача надати відповідні послуги, проте на час розгляду даного спору в суді, як для висновку про відсутність правових підстав утримання відповідачем спірних коштів, так і для висновку про прострочення відповідачем виконання відповідних зобов'язань з надання позивачу послуг на суму 95 368, 08 грн. і з цих причин втрати інтересу до таких послуг, - правові підстави відсутні, а заявлені позовні вимоги відповідно є передчасними.

На підставі зазначеного суд вважає позовні вимоги недоведеними, а відповідно у задоволенні позову про повернення 95 368, 08 грн. слід відмовити.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя В.С.Ломака