РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/11844/14

За позовомДержавного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів"
доДержавного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачаМіністерство молоді та спорту України
простягнення коштів
за зустрічним позовомДержавного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський"
доДержавного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів"
провизнання недійсним пункту 2.3, абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної послуги

Судді Васильченко Т.В. (головуючий)

Бондарчук В.В.

Грєхова О.А.

в присутності представників сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом) Циганин Я.М., довіреність №483/12-14 від 19.12.2014;
від відповідача (позивача за зустрічним позовом) Шадевська Ж.Е., довіреність №03 від 06.01.2015;
від третьої особи Яковенко У.Д., довіреність №8464/1.3 від 08.12.2014.

Суть спору: Державне підприємство "Фінансування інфраструктурних проектів" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" про стягнення заборгованості, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, у розмірі 544703,84 грн., з якої: 478597,31 грн. - основна заборгованість, 18644,39 грн. - 3% річних та 47462,14 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконуються зобов'язання за договором безпроцентної позики №1 від 11.11.2010, в частині плати за користування позикою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.06.2014 порушено провадження у справі №910/11844/14 та призначено до розгляду.

11.07.2014 від відповідача, через відділ діловодства суду, надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що пункт 2.3 та абзац підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору не узгоджується з предметом договору, а також з вимогами ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

14.07.2014 від Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої заявник просить суд визнати недійсними пункт 2.3 та абзац 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010, укладеного між сторонами.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що умови оспорюваних пунктів суперечать приписам ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка передбачає, що оплата за договором позики встановлюється у формі відсотків, а не у твердій сумі, а також у зв'язку з відсутністю у ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» ліцензії на надання фінансових послуг.

В судовому засіданні 14.07.2014 у відповідності до п. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 18.07.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.07.2014 прийнято зустрічну позовну заяву у справі № 910/11844/14, подану Державним підприємством "Національний спортивний комплекс "Олімпійський", для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2014 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство молоді та спорту України та відкладено розгляд справи.

21.07.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому проти зустрічного позову заперечив з підстав того, що Цивільний кодекс України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання позикодавцем винагороди від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

29.07.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав пояснення на відзив, в якому наголосив на тому, що чинним законодавством прямо передбачено право Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" надавати позики та на підприємство не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому відсутні підстави для визнання недійсними пункту 2.3 та абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору.

04.08.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав заяву про застосування строків позовної давності за зустрічним позовом, в якій наголосив на тому, що оскаржуваний договір між сторонами укладений 11.11.2010, в той час як зустрічна позовна заява подана до суду 14.07.2014, тобто з пропуском строку позовної давності.

Також, 04.08.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача (позивача за зустрічним позовом) 478597,31 грн. - основного боргу, 18585,12 грн. -3% річних та 47462,14 грн. - інфляційних втрат.

04.08.2014 третя особа, через відділ діловодства суду, подала пояснення на первісну позовну заяву, в якій вказала, що відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) вживаються всі можливі заходи щодо врегулювання спору, в зв'язку з чим просила відмовити в задоволенні первісних позовних вимог.

В судовому засіданні 04.08.2014, в зв'язку зі складністю справи, суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду даної справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 04.08.2014 призначено колегіальний розгляд справи № 910/11844/14 в наступному складі суду: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді Ломака В.С., Бойко Р.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2014 справу № 910/11844/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Головуючий суддя Васильченко Т.В., судді Ломака В.С, Бойко Р.В. та призначено до розгляду.

03.09.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких зауважив на тому, що спірний договір не містить жодного виключення щодо права позикодавця на одержання від позичальника винагороди від суми позики, в зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства.

09.09.2014 відповідач (позивач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахуванням відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус, а якщо позика надається за рахунок коштів, які не належать позикодавцю, а були залучені на поворотній основі від інших осіб, така позика підпадає під ознаки кредиту, надання якого потребує отримання позикодавцем відповідної ліцензії та набуття статусу фінансової установи.

В судовому засіданні 09.09.2014 у відповідності до п. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 06.10.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2014 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів. В судовому засіданні оголошено перерву до 15.10.2014.

14.10.2014 позивач (відповідач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких звернув увагу суду на те, що для державних підприємств передбачений спеціальний порядок залучення коштів, який передбачає наявність в укладених договорах позики плати за користування позикою, а не процентів, в зв'язку з чим вважає, що умови та суть спірного договору не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а отже підстави про визнання оспорюваних пунктів договору недійсними відсутні.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 20.10.2014 справу №910/11844/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючий суддя Васильченко Т.В., судді Ломака В.С., Любченко М.О., у зв'язку з закінченням повноважень у судді Бойко Р.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2014 справу № 910/11844/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Головуючий суддя Васильченко Т.В., судді Ломака В.С, Любченко М.О. та призначено до розгляду.

12.11.2014 відповідач (позивач за зустрічним позовом), через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких наголосив на тому, що оспорювані ним умови договору були погоджені сторонами додатковою угодою №4, яка укладена 06.11.2012, а тому відсутні підстави вважати, що позовна давність за зустрічним позовом сплинула.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 05.01.2015 справу №910/11844/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючий суддя Васильченко Т.В., судді Бондарчук В.В., Грєхова О.А., у зв'язку з перебуванням судді Ломаки В.С. у відпустці, а судді Любченко М.О. - на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.01.2015 справу № 910/11844/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді Бондарчук В.В., Грєхова О.А.

Розглянувши в судовому засіданні 10.02.2015 заяву позивача (відповідача за зустрічним позовом) про зменшення розміру позовних вимог, яка подана 04.08.2014, суд дійшов наступного висновку.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 544644,57 грн., з якої: 478597,31 грн. - основний борг, 18585,12 грн. - 3% річних та 47462,14 грн. - інфляційні втрати.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні 10.02.2015 первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, проти зустрічного позову заперечив в повному обсязі.

В свою чергу, представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні проти первісних позовних вимог заперечив, зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти первісних позовних вимог та підтримав зустрічні позовні вимоги.

В судовому засіданні 10.02.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін та третьої особи, які приймали участь під час розгляду справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та зустрічний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2010 між Державним підприємством «Фінансування інфраструктурних проектів» (позикодавець) та Державним підприємством «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» (позичальник) було укладено договір безпроцентної позики №1, відповідно до умов якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику безпроцентну цільову позику, а останній зобов'язується прийняти позику, використати її за цільовим призначенням, відповідно до мети позики та повернути вказану позику позикодавцеві у визначений цим договором строк (п. 1.1 договору).

Метою та цільовим призначенням позики є виконання позичальником завдання №1 (Будівництво нових та реконструкція діючих стадіонів для проведення в Україні матчів фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу. Реконструкція існуючих та будівництво нових об'єктів НСЕ «Олімпійський» по вул. Червоноармійська, 55) додатку 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу (п. 1.3 договору).

За умовами п. 2.1 договору розмір позики за цим договором становить 493000000,00 грн., який може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод.

При цьому, плата за отримання і користування позикою становить 234390,00 грн. на рік та сплачується рівними частинами щомісячно до 5 числа кожного наступного місяця (п. 2.3 договору).

Додатковою угодою № 2 від 06.04.2011 внесені зміни до п. 2.3 договору та визначено, що плата за отримання і користування позикою становить 184118,60 грн. на рік та сплачується рівними частинами щомісячно до 5 числа кожного наступного місяця.

Додатковою угодою №4 від 06.11.2012 внесені зміни до п. 2.3 договору та визначено, що плата за отримання і користування позикою становить 184118,60 грн. на рік та сплачується рівними частинами щомісячно до 5 числа кожного наступного місяця пропорційно до розміру фактично наданої позики. При цьому, пунктом 4 даної додаткової угоди передбачено, що керуючись ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони дійшли взаємної згоди щодо того, що умови даної додаткової угоди № 4 застосовуються до правовідносин за договором, що виникли до її укладення.

Пунктами 3.1, 3.2 договору сторони визначили, що позика, в редакції додаткової угоди №5 від 01.11.2013, надається позичальнику строком до 30.10.2014, який може бути пролонгований за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 4.1 договору, позика надається позикодавцем у безготівковому порядку шляхом переказу коштів на рахунок позичальника, відкритий в органах Державного казначейства України відповідно до порядку за графіком плану фінансування завдань і заходів програми відповідно до п. 6 порядку.

В свою чергу, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строки та на умовах, передбачених цим договором, сплачувати позикодавцю плату за отримання і користування позикою за договором відповідно до п. 2.3 договору (п. 5.2 договору).

В п. 7.1 договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту надання позики позичальнику.

Позикодавцем було перераховано позичальнику грошові кошти в розмірі 493000000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1 від 11.11.2010 на суму 204270000,00 грн., №6 від 23.11.2010 на суму 116250000,00 грн., №18 від 03.12.2010 на суму 51470000,00 грн., №27 від 13.12.2010 на суму 70000000,00 грн., №54 від 27.12.2010 на суму 25600000,00 грн. та №9 від 24.01.2011 на суму 25410000,00 грн., які наявні в матеріалах справи.

Тоді як, відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання по здійсненню плати за отримання та користування позикою, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 478597,31 грн. за період з листопада 2010 по травень 2014.

З цих підстав Державне підприємство "Фінансування інфраструктурних проектів" звернулося до суду з первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 544644,57 грн., яка складається з 478597,31 грн. - основного боргу, 18585,12 грн. - 3% річних та 47462,14 грн. - інфляційних втрат.

В той же час, Державне підприємство «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» подало зустрічний позов про визнання недійсними пункту 2.3 та абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010, які визначають плату за отримання та користування позикою, у зв'язку з невідповідністю цих пунктів приписам ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України та відсутністю у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (його окремих частин) необхідно встановити, що правочин (окремі пункти) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, приписами ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Укладений між сторонами договір №1 від 11.11.2010 за своєю правовою природою є договором позики, а відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач за зустрічним позовом наполягає, що Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» не має ліцензії на надання фінансових послуг, що суперечить вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та є підставою для визнання пункту 2.3 та абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010 недійсними. Крім того, позивач за зустрічним позовом наполягає на тому, що визначення плати за користування позикою в твердій сумі суперечить ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

У частинах першій та другій статті 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

При цьому, у пункті 7 статті 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

У частині четвертій статті 5 Закону вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено в пункті 5 частини першої статті 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься в статті 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» за суб'єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише з фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства, зокрема, пунктів 6, 7 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 553, 1046 ЦК України, дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг, в тому числі надання коштів у позику, можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, але й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-132цс14 від 5 листопада 2014 року.

Таким чином, твердження Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» про те, що відсутність відповідної ліцензії у Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» є підставою для недійсності спірних пунктів договору №1 від 11.11.2010 є помилковим.

В той же час, частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.

При цьому, установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі є безпідставними, оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Отже, передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014.

Позаяк п. 2.3 договору, з урахуванням додаткових угод №2 від 06.04.2011 та №4 від 06.11.2012 та абз. 3 пп. 5.2.2 п. 5.2 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010 передбачено зобов'язання позичальника сплачувати плату за отримання та користування позикою у твердій грошовій сумі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що пункт 2.3. та абзац 3 пп. 5.2.2. п. 5.2. договору, якими передбачено зобов'язання позичальника сплачувати плату за отримання та користування позикою у твердій грошовій сумі, суперечать нормі ст. 1048 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання вказаних пунктів спірного договору недійсними.

Втім, Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» подало заяву про застосування строків позовної давності по справі за зустрічним позовом.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, а відтак, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей та з урахуванням п. 7.1 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010, вважається укладеним з 24.01.2011, тобто з моменту надання всієї суми позики.

Обставини, на які посилається Державне підприємство «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, були відомі йому під час укладання спірного договору, а відтак перебіг строку позовної давності розпочався з дня наступного за днем з якого договір вважається укладеним, тобто з 25.01.2011, та відповідно сплив 25.01.2014 .

До суду позивач за зустрічним позовом звернувся 14.07.2014, а відтак, строк позовної давності для вимог позивача за зустрічним позовом сплив.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивач за зустрічним позовом не навів. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на те, що про порушення свого права він дізнався лише після того, як Міністерство молоді та спорту України вивчаючи договори безпроцентної позики, звернуло увагу на їх невідповідність вимогам чинного законодавства, оскільки для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), так як він збігається з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про визнання недійсним пункту 2.3, абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної послуги у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В той же час, відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Втім, відповідач за первісним позовом взяті на себе зобов'язання по сплаті коштів за користування позикою в передбачений договором строк не виконав, у зв'язку з чим у нього за період з 05.12.2010 по 05.06.2014 виникла заборгованість перед позивачем за первісним позовом, в сумі 478597,31 грн., про що сторони склали акт звірки станом на 25.06.2014.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині сплати коштів за користування позикою підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 478597,31 грн.

При цьому, суд не приймає заявлене відповідачем за первісним позовом клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення суми боргу по сплаті коштів за користування позикою в розмірі 2957,56 грн., яка виникла за період з листопада 2010 по лютий 2011.

Так, статтею 264 ЦК України унормовано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, в тому числі, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Як встановлено судом, відповідачем за первісним позовом вчинялись дії, які свідчать про визнання ним боргу по сплаті коштів за користування позикою за листопад 2010 року, грудень 2010 року, січень 2011 року, лютий 2011 року, а саме, підписання головним бухгалтером відповідача за первісним позовом, в межах строку позовної давності, акта звірки та актів розрахунків, які до того ж затверджені керівником відповідача за первісним позовом. Підписання актів є дією, яка свідчить про визнання відповідачем боргу та є підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі №26/271 та постанові Вищого господарського суду України від 05.06.2014 у справі №913/2988/13.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Відтак, оскільки відповідач за первісним позовом допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 18585,12 грн. та інфляційні втрати в сумі 47462,14 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача за первісним позовом в цій частині також підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає доводи Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» про те, що враховуючи зміни у договір, які дозволяли оплачувати користування позикою пропорційно частинам її надання, було внесено 06.11.2012, а розміри платежів за 2010-2012 роки були погоджені 29.12.2012, обов'язок їх сплати виник в грудні 2012, оскільки строки оплати в договорі та додаткових угодах до договору (щомісячно до 5 числа кожного наступного місяця) не змінювались, а тому зважаючи на те що останній транш позики був перерахований 24.01.2011, суд вважає що строк оплат за користування позикою зазначений в розрахунку позивача за первісним позовом, який є додатком до заяви про зменшення розміру позовних вимог за 2010-2012 роки є правомірним.

Також, суд не приймає заяву Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» про застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.08.2014 №333/08-14 Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» змінило період нарахування інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з чим строк позовної давності за даними вимогами не пропущений.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимогах, з покладенням судового збору на Державне підприємство «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідно п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зменшення розміру позовних вимог згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" є підставою для повернення зайво сплаченої суми судового збору.

Отже, оскільки позивач за первісним позовом в процесі розгляду справи зменшив свої позовні вимоги до 544644,57 грн., то судовий збір в сумі 14,85 грн. підлягає поверненню позивачу за первісним позовом, оскільки при поданні позовної заяви ним було сплачено судовий збір в сумі 10907,74 грн.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» до Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський».

2. Стягнути з Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» (03680, м. Київ, вул. Червоноармійська, 55, ідентифікаційний код 14297707) на користь Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (03118, м. Київ, вул. Хотівська, 4-а, ідентифікаційний код 37264503) 478597 (чотириста сімдесят вісім тисяч п'ятсот дев'яносто сім) грн. 31 коп. основного боргу, 18585 (вісімнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 12 коп. 3% річних, 47462 (сорок сім тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 14 коп. інфляційних втрат та 10892 (десять тисяч вісімсот дев'яносто дві) грн. 89 коп. судового збору, видати наказ позивачу за первісним позовом після набрання рішенням суду законної сили.

3. Повернути Державному підприємству «Фінансування інфраструктурних проектів» (03118, м. Київ, вул. Хотівська, 4-а, ідентифікаційний код 37264503) з Державного бюджету України 14 (чотирнадцять) грн. 85 коп. судового збору, перерахованого платіжним дорученням №695 від 11.06.2014, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про визнання недійсними пункт 2.3 та абзац 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної позики №1 від 11.11.2010.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015.

Головуючий суддя Т.В.Васильченко

Судді В.В.Бондарчук

О.А.Грєхова