РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/29250/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (просп. Московський, 9, м. Київ, 04073)

до Публічного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033)

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 3 929,03 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з"явився.

від відповідача: Цілик А.В. - представник, довю № 67 від 16.10.14 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом від 16.12.2014 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», в якому просить суд стягнути з останнього в порядку регресу виплачене позивачем страхове відшкодування в розмірі 3 929,03 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виплативши страхувальнику відповідно до договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №120.0469011.123 від 07.08.2013 страхове відшкодування в розмірі 4 929,03 грн., позивач набув згідно статей 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» права зворотної вимоги до відповідальної за заподіяний збиток особи, якою є відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності винної у вчиненні ДТП особи та який зобов'язаний відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувати позивачу понесені збитки в розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.12.2014 заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/29250/14 та призначено справу до розгляду на 10.02.2015.

В судове засідання 10.02.2015 з'явився уповноважений представник відповідача. Уповноважений представник позивача в судове засідання не з'явився.

10.02.2015 до початку судового засідання уповноваженим представником позивача подано до господарського суду міста Києва заяву без номеру та дати, в якій підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив суд розгляд справи здійснити без участі представника позивача. Крім того, на виконання вимог ухвали суду від 29.12.2014, позивачем подано додатково витребувані судом документи та письмові пояснення.

Клопотання представника позивача судом задоволено, подані документи долучено до матеріалів справи.

10.02.2015 до початку судового засідання уповноваженим представником відповідача подано до господарського суду міста Києва витребувані ухвалою суду від 29.12.2014. із клопотанням про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання представника відповідача судом задоволено, подані документи долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 10.02.2015 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи обмежений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи та те, що матеріалів справи достатньо для вирішення спору по суті, відповідно до права суду, наданого йому ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 10.02.2015 представник відповідача проти позовних вимог не заперечував.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

07.08.2013 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» (страховик) та громадянкою Куліківською Христиною Петрівною (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №120.0469011.123 КАСКО (далі - Договір), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ, 2013 року випуску. Строк дії Договору визначений з 07.08.2013 по 07.09.2014 (пункт 8 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (надати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

27.07.2014 в м. Одесі по вул. Балківська, 199, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ, під керуванням громадянина Куліківської Христини Петрівни, та транспортного засобу марки «Toyota Carina E», державний реєстраційний номер 57179ОК, під керуванням громадянина Чебаненка Андрія Олександровича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Факт ДТП підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду, виданої УДАІ МВС України в Одеській області (копія довідки залучена до матеріалів справи).

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Альфа Страхування» автомобіль «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ.

За змістом пункту 3 частини 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

27.07.2014 власник транспортного засобу «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ - громадянка Куліківська Христина Петрівна (страхувальник) звернулась до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (копія залучена до матеріалів справи).

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Судом встановлено, що вищезазначена дорожньо-транспортна пригода відповідно до умов Договору визнана страховою подією, з настанням якої у позивача виник обов'язок виплатити страхувальнику страхове відшкодування.

Згідно з частиною 4 ст. 9 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Підпунктом 12.3.1. пункту 12.3. Договору визначено, що при часткових пошкодженнях виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 24 годин з дати закінчення ремонту транспортного засобу визначається за датою складання акту виконаних робіт зі станції технічного обслуговування СТО), але не пізніше 5-ти робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату (дата складання страхового акту).

Як свідчать матеріали справи, згідно складеного страхового акту №2438.206.14.01.01 від 20.08.2014 (копія наявна в матеріалах справи) страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» визначено належну до сплати страхувальнику - Куліківській Христині Петрівні суму страхового відшкодування - 4 929,03 грн., яка становить різницю між визначеною у рахунку-фактурі ДП «Автотрейдінг-Одеса» №АС-0054296 від 08.08.2014 вартістю матеріалів та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля - 5 312,53 грн. та франшизою за Договором добровільного страхування - 383,50 грн. (5 312,53 грн. - 383,50 грн. = 4 929,03 грн.).

Умовами підпункту 12.4.1. пункту 12.4. Договору страхування визначено, що при часткових пошкодженнях транспортного засобу страхове відшкодування виплачується на станцію технічного обслуговування (СТО) у розмірі 100 відсотків від рахунку СТО (з урахуванням інших умов Договору).

У відповідності до умов Договору добровільного страхування сума страхового відшкодування в розмірі 4 929,03 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» на розрахунковий рахунок СТО - ДП «Автотрейдінг-Одеса» згідно рахунку-фактури №АС-0054296 від 08.08.2014, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №20156 від 22.08.2014.

Таким чином, позивачем фактично здійснено виплату страхувальнику Куліківській Христині Петрівні страхового відшкодування в розмірі 4 929,03 грн. безпосередньо виконавцю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ, - ДП «Автотрейдінг-Одеса».

Отже, наявність страхового акту №2438.206.14.01.01 від 20.08.2014 та платіжного доручення №20156 від 22.08.2014 на суму 4 929,03 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Заперечень щодо факту виплати страхового відшкодування за Договором у вказаному розмірі відповідачем суду не надано.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки; збитків та їх розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14344/14-п від 15.08.2014 встановлено, що 27.07.2014 громадянин Чебаненко Андрій Олександрович, керуючи транспортним засобом «Toyota Carina E», державний реєстраційний номер 57179ОК, в м. Одесі по вул. Балківська, 199, допустив наїзд на запаркований автомобіль марки «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ, що привело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Вказаною постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14344/14-п від 15.08.2014 громадянина Чебаненка Андрія Олександровича визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. на користь держави.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування до позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» перейшло право вимоги до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Toyota Carina E», державний реєстраційний номер 57179ОК, винного у вчиненні ДТП - Чебаненка Андрія Олександровича.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 27.07.2014 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Toyota Carina E», державний реєстраційний номер 57179ОК, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Чебаненком Андрієм Олександровичем у Приватному акціонерному товаристві «Українська транспортна страхова компанія» за Полісом серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (згідно Єдиної централізованої бази даних МТСБУ) з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки «Toyota Carina E», державний реєстраційний номер 57179ОК; діючий Поліс станом на 27.07.2014.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно змістом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є саме страхування ризиків страхувальника перед особами, яким заподіяно збитки з метою захисту майнових інтересів страхувальників. Такою особою в даному випадку є позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» до якого перейшло право вимоги від потерпілої - громадянки Куліківської Христини Петрівни згідно договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №120.0469011.123 від 07.08.2013.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За таких обставин судом встановлено факт настання страхового випадку за полісом серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно страховик - приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» має відповідати за спричинену матеріальну шкоду, завдану транспортному засобу «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер ВН3327ЕМ, в межах ліміту відповідальності, визначеному полісом серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з заявою №2438/2014 від 01.10.2014 на виплату страхового відшкодування в порядку регресу (копія залучена до матеріалів справи), в якій просив Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» в порядку регресу здійснити відшкодування в розмірі 4 929,03 грн., проте доказів направлення регресної вимоги на адресу відповідача або докази отримання зазначеної заяви відповідачем (фіскальний чек відділення поштового зв'язку та/або опис вкладення у цінний лист та/або рекомендоване повідомлення про вручення) матеріали справи не містять.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно частини 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Проте здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №120.0469011.123 від 07.08.2013, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить. З приписів вищевказаних норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, відмінний від порядку відшкодування шкоди, передбаченого Законом України «Про страхування» та договором добровільного страхування, які регламентують зобов'язання позивача, та те що умовами полісу серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів франшиза визначена в розмірі 1 000,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу становить 4 929,03 грн. - 1 000,00 грн. = 3 929,03 грн.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання як Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №120.0469011.123 від 07.08.2013, так і полісу серії АС №9743961 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не подано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 929,03 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 ст. ст. 1, 6, 8, частиною 18 ст. 9, частиною 1 ст. 16, частиною 2 ст. 18, пунктом 3 частини 1 ст. 20, частиною 1 ст. 25, 27 Закону України «Про страхування», статтями 3, 6, 12, пунктом 22.1 ст. 22, ст. ст. 29, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 3 частини 2 ст. 11, ст. ст. 993, 981, частинами 1, 2 ст. 1187, пунктом 1 частини 1 ст. 1188, частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, статтями 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (01033, м. Київ, Голосіївський район, вул. Саксаганського, буд. 77, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (04073, м. Київ, Оболонський район, проспект Московський, буд. 9, ) 3 929,03 грн. (три тисячі дев'ятсот двадцять дев'ять гривень три копійки) страхового відшкодування та 1827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 16 лютого 2015 року.

Суддя А.М. Селівон