ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.02.2015 Справа № 907/1199/14

Розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, смт. В.Березний

до товариства з обмеженою відповідальністю „СКАЙ-ПОЛІМЕР", м. Київ

про визнання недійсним договору перевезення автомобільним транспортом вантажів у міжнародному сполученні,

Головуючий суддя Ващиліна Н.М.

За участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Буря В.В., представник за довіреністю від 03.11.2014.

СУТЬ СПОРУ: фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 заявлено позов до товариства з обмеженою відповідальністю „СКАЙ-ПОЛІМЕР" про визнання недійсним договору перевезення автомобільним транспортом вантажів у міжнародному сполученні.

У судовому засіданні 19.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Позивач явку уповноваженого представника у дане судове засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Вимоги суду щодо надання доказів на підтвердження того, хто є замовником за договором перевезення, договору-заявки або інших доказів укладення договору перевезення з вантажоодержувачем (відповідачем), належним чином завіреної копії судового рішення №907/939/14 від 06.11.2014 та доказів набрання ним законної сили позивач не виконав, причин неможливості виконання даних вимог суду не навів.

Разом з тим, представник відповідача подав витребувані у позивача докази: копію постанови ЛАГСу від 29.01.2015, з прийняттям якого рішення господарського суду від 06.11.2014 у справі №907/939/14 набрало законної сили; пояснив, що заявка на перевезення відсутня; інші витребувані докази подав до відзиву - копії товаро-транспортної накладної (CMR) №2486974 б/д, супровідної вантажно-митної декларації (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ № 100000000.2014.839340, інвойсу № від 11.07.2014 з перекладом на українську мову, супровідного листа №14ТSV1823711 з перекладом на українську мову.

Просить відмовити у позові з мотивів, викладених у відзиві та поясненнях, наданих у судових засіданнях.

Суд розглядає справу в порядку ст. 75 ГПК України за наявними доказами, з урахуванням доказів, поданих відповідачем у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 06.11.2014 у справі № 907/939/14 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Скай-Полімер" вартість втраченого вантажу на суму 26620,00 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.09.2014 еквівалентно 445485,70 грн., а також 23425,60 грн. у відшкодування витрат понесених позивачем на оплату послуг адвоката та 8909,71 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Вказаним рішенням, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2015, встановлено, що між ТзОВ "Скай-Полімер" (покупець) та "UNIPETROL RPA, S.R.O."(продавець) (Zaluzi 1,436 70 Litvinov, Czech Republiс) 09.09.2013 було укладено договір купівлі-продажу №366-2013, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар - поліетилен - в кількості, асортименті та за цінами у відповідності до Специфікацій, які є невіддільною частиною договору купівлі-продажу.

У відповідності до специфікації №6 від 03.07.2014 продавець зобов'язався передати у власність, а покупець - прийняти та оплатити товар, а саме: поліетилен марки Polyethylene HD - LITEN VB 33, в кількості 88 тон, за ціною 1210,00 євро за тону на загальну суму 106480,00 євро.

Платіжним дорученням в іноземній валюті №229 від 17.07.2014 ТзОВ "Скай-Полімер" перерахував на користь "UNIPETROL RPA, S.R.O." суму 53240 євро передплати за поліетилен згідно договору №366-2013 від 06.09.2013 та інвойсу № від 03.07.2014.

Для перевезення згаданого вище вантажу, між ТзОВ "Скай-Полімер" та ФОП ОСОБА_1 було укладено разовий договір перевезення автомобільним транспортом, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №2486974 без дати та супровідною вантажно-митною декларацією (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ №100000000.2014.839340.

Як вбачається із змісту графи 1 CMR № 2486974 відправником вантажу є фірма "UNIPETROL RPA, S.R.O." (Zaluzi 1, 436 70 Litvinov, Czech Republiс), у графі 2 вказано одержувача вантажу - ТзОВ "Скай-Полімер", у графі 3 вказано місце розвантаження вантажу - Київ, вул. Будіндустрії, 7 Україна, у графі 4 вказано місце та дату завантаження вантажу - Litvinov, Czech Republiс, 11.07.2014; у графі 16 зазначено перевізника - ПП ОСОБА_1, транспортний засіб (державний номер НОМЕР_1/НОМЕР_2, водій ОСОБА_3).

Штемпелі на CMR містять інформацію про дату проходження товару через митний контроль у митниці відправлення - Чопській митниці, а саме - 14.07.2014. Додатково відомості про відправника, одержувача, перевізника, вид транспортного засобу, найменування товару, місце розвантаження товару, ціну товару, вартість ввізного мита тощо вказано у вантажно-митній декларації по формі МД-2 типу ІМ 40 ЕЕ №100000000/2014/839340.

У супровідній вантажно-митній декларації (форма МД-2) вказана дата завершення переміщення 24.07.2014, проте жодних відміток в міжнародній товарно-транспортній накладній №1106628 про місце, особу та дату отримання вантажу немає. Також відсутні дані про доставку вантажу до митниці призначення - Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Вищезгаданим рішенням суду з перевізника - ФОП ОСОБА_1 -стягнуто вартість втраченого вантажу.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956 в м. Женеві (Швейцарія). Україна приєдналася до вказаної Конвенції 01.08.2006.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Дана норма закону кореспондується зі ст. 909 ЦК України.

Пунктом 1 статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

За статтями 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Такий договір перевезення автомобільним транспортом підтверджується складенням міжнародної товаро-транспортної накладної (CMR) №2486974 б/д, супровідною вантажно-митною декларацією (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ № 100000000.2014.839340.

ФОП ОСОБА_1 (позивач у даній справі) звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсним відповідного договору перевезення з моменту його укладення, мотивуючи тим, що він укладений з істотним порушенням вимог чинного законодавства, а також тим, що під час укладення договору сторонами не було досягнуто всіх істотних умов договору.

Однак позивач не навів конкретних порушень вимог чинного законодавства, наслідком яких договір перевезення повинен бути визнаний недійсним. В позовній заяві він фактично оспорює рішення господарського суду Закарпатської області у справі №907/939/14, яке залишено в силі апеляційною інстанцією.

У відповідності до п.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач не надав доказів порушень вимог вказаних норм законодавства. Його посилання на те, що перевізний документ (CMR №2486974 б/д) не містить дати його укладення, не може бути прийнято судом як підставу для визнання договору перевезення недійсним, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше не передбачено законом) (п.2.6. постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Враховуючи вищенаведене, а також положення статті 35 ГПК України, згідно якої факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" витрати з оплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-35, 44, 49, 75, 82-85

Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.02.2015.

Суддя Н.М. Ващиліна