РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2015Справа №910/27323/14
Колегія суддів у складі головуючого судді Отрош І.М., суддів Паламаря П.І., Сташківа Р.Б., розглянувши матеріали справи

за позовомКомунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"
доКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло"
провизнання частини договору недійсною
Представники сторін:

від позивача: Башинський О.Д. - представник за довіреністю № 1-09 від 06.01.2015;

Луценко В.П. - представник за довіреністю № 1-08 від 06.01.2015;

від відповідача: Ілюшко С.А. - представник за довіреністю № 18.08/11 від 05.01.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.12.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" з вимогами до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" про визнання п. 2.4 Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезення та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010, у редакції протоколу розбіжностей, недійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що при укладенні Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов в частині порядку і підстав збору та обліку платежів, що передбачені п. 2.4 договору. Крім того, позивач зазначив, що вартість компенсації за збір та облік платежів в розмірі 4% є додатковим видом оплати послуг, що суперечить положенням ч. 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилам надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету міністрів України № 1070 від 10.12.2008. Крім того, позивач зауважив, що сторони, при підписанні протоколу розбіжностей до договору від 29.06.2010, діяли з перевищенням своїх повноважень, зокрема, у відповідача відсутня ліцензія на провадження фінансової діяльності та такий вид діяльності не передбачений установчими документами відповідача; позивач перевищив свої повноваження, оскільки, відповідно до п. 5.2.1 статуту позивача, при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100000 грн. 00 коп., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва, яке надано не було.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 порушено провадження у справі № 910/27323/14 та справу призначено до розгляду на 12.01.2015.

30.12.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові доповнення до позовної заяви, які суд долучив до матеріалів справи.

12.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на безпідставність позовних вимог, оскільки п. 2.4 Договору від 29.06.2010 в редакції протоколу розбіжностей не суперечить положенням чинного законодавства України та в момент його вчинення не було порушено вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 12.01.2015 оголошено перерву до 19.01.2015.

16.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові заперечення по справі та заява про застосування позовної давності.

У судовому засіданні 19.01.2015 представник позивача подав додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 19.01.2015 оголошено перерву до 23.01.2015.

22.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2015, відповідно до статті 4-6 Господарського процесуального кодексу України, призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням голови Господарського суду міста Києва від 23.01.2015 справу № 910/27323/14 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Отрош І.М., суддів Паламаря П.І та Сташківа Р.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2015 справу № 910/27323/14 прийнято до розгляду вказаною колегією суддів; розгляд справи призначено на 06.02.2015.

05.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення на позовні вимоги, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 06.02.2015 представники позивача подали додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи; надали усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.02.2015 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 06.02.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2.1 Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло", підприємство створене з метою забезпечення надійного утримання та обслуговування житлового та нежитлового фонду, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, утримання прибудинкових територій, об'єктів благоустрою, додержання встановленого порядку використання жилих і нежилих приміщень житлових будинків та гуртожитків.

Основними напрямками діяльності Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло", відповідно до п. 2.2 Статуту, є: надання споживачам житлово-комунальних послуг за кількісними та якісними показниками, визначеними законодавством України (п. 2.2.5); надання платних послуг споживачам на підставі укладених договорів, у тому числі юридичним особам, з утримання, обслуговування та ремонту квартир, приміщень, благоустрою прибудинкових територій та інших послуг, не передбачених складом витрат підприємств житлового господарства, що входять до плати за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій (п. 2.2.6); укладання договорів з виробниками комунальних послуг для забезпечення житлового фонду теплоенергією, електроенергією, газом та іншими енергоносіями, водопостачанням, водовідведенням, тощо (п. 2.2.7).

Згідно з п. 3.2.1 Статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", предметом діяльності підприємства є здійснення комплексу дій щодо поводження з відходами, спрямованих на запобігання їх утворенню, у тому числі організація та здійснення збирання, перевезення, зберігання, оброблення, утилізацію, видалення, знешкодження і захоронення, включаючи контроль за цими операціями та нагляд за місцями видалення.

29.06.2010 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (замовник) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (виконавець) укладено Договір № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних (Договір), відповідно до умов якого виконавець надає замовнику послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного Договору; замовник створює умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем.

Відповідно до п. 2.4 Договору, порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та КП ГІОЦ. Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього Договору.

Протоколом розбіжностей від 29.06.2010 до Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010, сторони доповнили п. 2.4 Договору та погодили, що 4% з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного Договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Дослідивши правову природу договору № 32-5 від 29.06.2010, суд приходить до висновку, що він є договором про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Згідно з частиною 4 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Договором № 32-5 передбачений обов'язок виконавця (позивача) надавати замовнику послуги по збиранню, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів та обов'язок замовника (відповідача) створювати умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем. Водночас, з урахуванням мети укладення договору, п. 3.2 статуту позивача, п.п. 2.2.5 - 2.2.7 статуту відповідача та положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуг за договором (позивач) є, по суті, їх виробником - особою, яка створює житлово-комунальну послугу, тоді як замовник послуг (відповідач) не є їх безпосереднім споживачем, а є, по суті, виконавцем таких послуг, який має на меті укладення договорів зі споживачами - власниками (балансоутримувачами) житлового та нежитлового фонду, щодо якого відповідач здійснює функцію утримання та обслуговування відповідно до статуту.

Отже, договір № 32-5 регулює відносини між виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, однак не регулює безпосередньо відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Водночас, сторони урегулювали у п. 2.4 договору № 32-5 (у редакції протоколу розбіжностей) відносини з приводу надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, та встановили обов'язок позивача оплатити такі послуги (відшкодувати витрати відповідача у зв'язку зі збором та обліком платежів) шляхом залишення на рахунку відповідача (після розщеплення платежів через КП ГІОЦ) 4% з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів.

Згідно з договором про надання послуг № 56-5 від 30.07.2010, укладеним між сторонами та Комунальним підприємством «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (копія в матеріалах справи), вбачається, що позивач як управляюча компанія та відповідач як замовник доручають, а КП «ГІОЦ» як виконавець приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок (банківський рахунок, на який надходять кошти від населення за житлово-комунальні послуги для їх подальшого розподілу (розщеплення) та відповідного перерахування згідно чинних розпоряджень КМДА на розрахункові рахунки позивача, відповідача та КП «ГІОЦ») від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Відповідно до письмових пояснень відповідача, поданих до відділу діловодства Господарського суду міста Києва 12.01.2015, відповідач обґрунтував характер послуг, які надає відповідач позивачу відповідно до п. 2.4 договору та за які позивач має сплачувати 4% з суми, що надійшла на його рахунок. Так відповідач пояснив, що здійснює витрати за послуги, які надає Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр», витрати за друк платіжних документів, роботу з програмним забезпеченням, за операції по розщепленню, надання інформації на запити фізичних та юридичних осіб.

Крім того, відповідач пояснив, що він несе додаткові витрати по заробітній платі та податкам працівників, бухгалтерському обліку розрахунків з мешканцями, орендарями та власниками нежитлових приміщень, паспортистів, майстрів, двірників, які контролюють об'єми, періодичність, якість послуг з вивезення побутових відходів, а також доставку до адресатів платіжних документів для оплати послуг; за банківські послуги із загальної суми послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій, зокрема, за вивезення сміття.

Таким чином, суд прийшов висновку, що сторони досягли згоди щодо предмету та вартості послуг (відшкодування витрат), які надаються відповідачем позивачу відповідно до п. 2.4 договору № 32-5 (у редакції протоколу розбіжностей).

Водночас, суд зазначає, що доводи позивача щодо відсутності доказів фактичного надання таких послуг відповідачем не мають відношення до предмету доказування у даній справі, оскільки факт виконання чи неналежного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань жодним чином не впливає на наявність підстав для визнання договору недійсним, а впливає лише на обов'язок з оплати таких послуг позивачем.

Доводи позивача щодо невідповідності встановлення у договорі обов'язку позивача компенсувати витрати, пов'язані зі збором та обліком платежів від населення, вимогам ч. 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та абз. 2 п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету міністрів України № 1070 від 10.12.2008, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 вищезазначених Правил власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку 1.

Статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем. Згідно з частиною 2 вказаної статті крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказані норми регулюють відносини саме між виконавцем/виробником та споживачем житлово-комунальних послуг, тоді як було вже зазначено судом, договір, який є предметом розгляду, регулює відносини між виробником (позивачем) та виконавцем (відповідачем) послуг, а не споживачем.

Позивачем не доведено наявності у відповідача статусу споживача послуг з вивезення побутових відходів в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме, того, що відповідач є власником (балансоутримувачем) житлового або нежитлового фонду, та має намір отримувати відповідну послугу для забезпечення власних потреб та умов проживання та перебування у жилих і нежилих приміщеннях.

Крім того, до ч. 2 ст. 26 вказаного закону були внесені зміни (доповнено другим реченням) Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розрахунків за житлово-комунальні послуги» від 05.07.2011, тоді як договір № 32-5 був укладений 29.06.2010.

Так само, п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1070 від 10.12.2008, було викладено у редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 541 від 25.05.2011, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Тоді як для визнання договору недійсним необхідно встановити факт невідповідності умов договору нормативно-правовим актам, які були чинні саме у момент його укладення.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що тарифом на послугу з вивезення побутових відходів не передбачено компенсації витрат, які встановлені у п. 2.4 договору № 32-5, оскільки вказаним пунктом договору сторонами врегульовано порядок надання відповідачем послуг зі збору та обліку платежів від безпосередніх споживачів комунальних послуг та їх оплати (відшкодування витрат), а не сам тариф за оплату послуг, які надаються позивачем відповідачу щодо вивезення побутових відходів.

У позовній заяві позивач також зауважив, що сторони, укладаючи договір у редакції протоколу розбіжностей до Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010, діяли з перевищенням своїх повноважень, зокрема, у відповідача відсутня ліцензія на провадження фінансової діяльності; позивач перевищив свої повноваження, оскільки, відповідно до п. 5.2.1 статуту позивача, при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100000 грн. 00 коп., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Відповідно до п. 5.2.1 Статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", підприємство має право укладати договори та угоди, відповідно до законодавства України, з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, окремими громадянами, як в Україні, так і за її межами. Правочини на суму, що перебільшують 100000 грн. 00 коп. погоджуються з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

З наявної у матеріалах справи довідки Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих. № 058/10-6909 від 28.07.2014 вбачається, що Договір № 32-5 від 29.06.2010 був погоджений Головним управлінням комунального господарства виконавчого органу КМР (КМДА). При цьому, Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначив, що оскільки укладений сторонами протокол розбіжностей є підписаний обома сторонами та є невід'ємною частиною Договору і його окреме погодження не передбачено, то такий протокол вважається також погодженим.

Крім того, суд вважає посилання позивача на те, що протокол розбіжностей, в редакції якого укладено Договір № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010, був укладений позивачем без погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва необґрунтованим, оскільки протокол розбіжностей не є додатком чи додатковою угодою до договору, а є формою погодження договірних прав та обов'язків сторін, тобто, самим договором, який був погоджений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з відміткою «погоджено» на титульній сторінці договору.

Крім того, суд вважає безпідставними зауваження позивача щодо відсутності у відповідача ліцензії на провадження фінансової діяльності, якою, на думку позивача, є діяльність щодо надання послуг з обліку та збору платежів (відшкодування відповідних витрат) (п. 2.4 договору).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Частиною 1 статті 4 вказаного закону визначено перелік послуг, які вважаються фінансовими.

Проте, суд дійшов висновку, що надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, що врегульовано п. 2.4 договору № 32-5 в редакції протоколу розбіжностей, не містить ознак фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» так само не передбачає, що надання відповідних послуг є видом господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Щодо доводів позивача про порушенням відповідачем господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) при укладенні договору, а саме відсутності в установчих документах відповідача такого виду господарської діяльності як надання послуг щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, (що передбачено п. 2.4 договору № 32-5 в редакції протоколу розбіжностей), суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) , як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

З огляду на те, що законом закріплено принцип загальної (універсальної) правоздатності юридичних осіб та послуги, які надаються відповідачем не є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензування, то сам лише факт відсутності у статуті відповідача такого виду діяльності жодним чином не впливає на право відповідача її здійснювати.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Натомість, позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору в частині п. 2.4 Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 в редакції протоколу розбіжностей недійсним, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що 16.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 11.02.2015

Головуючий суддя І.М. Отрош

Судді П.І. Паламар

Р.Б. Сташків