РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/15374/14
За позовом Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський»

до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»

про визнання недійсним пункту договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Шадевська Ж.Е. (представник за довіреністю №03 від 06.01.2015р.);

від відповідача: Циганин Я.М. (представник за довіреністю № 483/12-14 від 19.12.2014);

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» (надалі також - НСК «ОЛІМПІЙСЬКИЙ», позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (надалі також - ДП «ФІНІНПРО», відповідач, а разом - сторони) про визнання недійсним пункту 2.3 та абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору безпроцентної позики № 38 від 11.03.2011, укладеного між сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні договору безпроцентної позики № 38 від 11.03.2011 р. (далі - Договір) були порушені вимоги законодавства при встановлені плати за надання позики. Позивач вказує про те, що оскільки за спірним Договором позика є безпроцентною, то й визначати за неї плату, на його думку, є неправомірним.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2014р. в справі було порушено провадження суддею Удаловою О.Г., справі присвоєно №910/15374/14, розгляд було призначено на 19.08.2014р.

В судовому засіданні 19.08.2014р. було оголошено перерву в слуханні справи до 26.08.2014р. В судовому засіданні 26.08.2014р. було оголошено перерву до 11.09.2014р.

В судовому засіданні 11.09.2014 судом винесене рішення, яким у задоволенні позову відмовив повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2014 рішення Господарського суду м. Києва від 11.09.2014 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.12.2014 рішення Господарського суду м. Києва від 11.09.2014 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2014 скасовані, справа передана на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2014р. в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., розгляд справи призначено на 10.02.2015р.

В судовому засіданні 10.02.2015р. було оголошено перерву в слуханні справи до 17.02.2015р.

В судовому засіданні 17 лютого 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2011р. між державним підприємством "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" (далі - позивач або позичальник) та державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" (далі - відповідач або позикодавець) було укладено договір безпроцентної позики №38 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов'язався надати позичальнику безпроцентну цільову позику (надалі іменується "позика"), а останній зобов'язався прийняти позику, використати її за цільовим призначенням, відповідно до мети позики та повернути вказану позику позикодавцеві у визначений цим договором строк.

Згідно з п. 1.3. Договору, метою та цільовим призначення позики є виконання позичальником завдання №1 (Будівництво нових та реконструкція діючих стадіонів для проведення в Україні матчів фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу (далі - чемпіонат). Реконструкція існуючих та будівництво нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55) додатку 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу" № 357 від 14.04.2010 р. (надалі іменується "Програма").

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що розмір позики за цим Договором становить 980 000 000,00 (дев'ятсот вісімдесят мільйонів) гривень. Розмір позики може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору.

Позика надається позикодавцем у безготівковому порядку шляхом переказу коштів на рахунок позичальника, відкритий в органах Державного казначейства України відповідно до Порядку (далі - рахунок Позичальника) за графіком плану фінансування завдань і заходів Програми відповідно до п. 6 Порядку (п. 4.1. Договору).

Відповідно до п. 2.3. Договору, плата за отримання і користування позикою становить 370 319,00 (триста сімдесят тисяч триста дев'ятнадцять) гривень 00 коп. на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору.

Згідно з абзацом 3 підпункту 5.2.2. п. 5.2. Договору, позичальник зобов'язаний сплачувати позикодавцю плату за отримання і користування позикою за договором відповідно до п. 2.3. Договору.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що цей Договір підписується сторонами та вважається укладеним з моменту надання позики позичальнику і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

06.04.2011р. між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до Договору, відповідно до п. 1 якої сторони погодились викласти п. 2.3 Договору у наступній редакції: "Плата за отримання і користування позикою становить 365 996 гривень 40 копійок (триста шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто шість гривень 40 копійок) на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

31.05.2011р. між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до Договору, відповідно до п. 2 якої сторони погодились викласти п. 2.1 Договору у наступній редакції: "Розмір позики за цим Договором становить 947 430 000 гривень 00 копійок (дев'ятсот сорок сім мільйонів чотириста тридцять тисяч гривень 00 копійок)".

Пунктом 3 Додаткової угоди № 2 до Договору від 31.05.2011р. передбачено, що сторони погодились викласти п. 2.3 Договору у наступній редакції: "Плата за отримання і користування позикою становить 348 103ривні 27 копійок (триста сорок сім тисяч сто три гривні 27 копійок) на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

24.05.2012р. між сторонами була укладена Додаткова угода №4 до Договору, відповідно до п. 1 якої сторони погодили збільшити розмір позики та викласти п. 2.1 Договору в такій редакції: "Розмір позики за цим Договором становить 948 343 000 гривень 00 копійок (дев'ятсот сорок вісім мільйонів триста сорок три тисячі гривень 00 копійок). Розмір позики може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

Згідно з п. 2 Додаткової угоди № 4 до Договору від 24.06.2012 р. сторони погодились збільшити плату за отримання та користування позикою та викласти п. 2.3 Договору у наступній редакції: "Плата за отримання і користування позикою становить 348 438 гривень 72 копійки (триста сорок вісім тисяч чотириста тридцять вісім гривень 72 копійки) на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

14.12.2012р. між сторонами була укладена Додаткова угода №5 до Договору, відповідно до п. 1 якої сторони погодились внести зміни до п. 2.3 Договору та викласти його у наступній редакції: "Плата за отримання і користування позикою становить 348 438 гривень 72 копійки (триста сорок вісім тисяч чотириста тридцять вісім гривень 72 копійки) на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця пропорційно до розміру фактично наданої позики. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

Крім того, пунктом 3 Додаткової угоди №5 до Договору від 14.12.2012р. передбачено, що керуючись ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони дійшли взаємної згоди щодо того, що умови даної Додаткової угоди № 5 застосовуються до правовідносин за Договором, що виникли до її укладення.

26.12.2012 р. між сторонами була укладена Додаткова угода № 6 до Договору, згідно з п. 1 якої сторони погодились збільшити розмір позики та викласти п. 2.1 Договору в такій редакції: "Розмір позики за цим Договором становить 948 355 950,00 грн. (дев'ятсот сорок вісім мільйонів триста п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 копійок). Розмір позики може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 6 до Договору від 26.12.2012 р. сторони погодились збільшити плату за отримання та користування позикою та викласти п. 2.3 Договору у наступній редакції: "Плата за отримання і користування позикою становить 348 443,48 грн. (триста сорок вісім тисяч чотириста сорок три гривні 48 копійки) на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця пропорційно до розміру фактично наданої позики. Розмір плати за отримання та користування позикою може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору".

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору відповідач передав позивачу грошові кошти 11.03.2011р. - у розмірі 400 000 000,00 грн. (платіжне доручення №66 від 11.03.2011), 24.03.2011р. - у розмірі 221 000 000,00 грн. (платіжне доручення №69 від 24.03.2011), 19.04.2011р. - у розмірі 116 000 000,00 грн. (платіжне доручення №77 від 19.04.2011) , 21.06.2011р. - у розмірі 110 870 000,00 грн. (платіжне доручення №101 від 21.06.2011), 11.07.2011р. - у розмірі 99 557 645,08 грн. (платіжне доручення №108 від 11.07.2011), 04.07.2012р. - у розмірі 913 473,81 грн. (платіжне доручення №25 від 04.07.2012), 27.12.2012р. - у розмірі 14 831,11 грн. (платіжне доручення № 28 від 27.12.2012), а всього 948 355 950,00 грн. (дев'ятсот сорок вісім мільйонів триста п'ятдесят п'ять отся дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

Вважаючи, що п. 2.3. та абзац 3 підпункту 5.2.2. пункту 5.2. Договору суперечать приписам ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду та просив визнати їх недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В обґрунтування позовних вимог, позивач пояснив, що оскільки за спірним Договором позика є безпроцентною, то й визначати за неї плату, на думку позивача, є неправомірним. Крім того, позивач зазначив, що відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг з надання кредитів за рахунок залучених коштів.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, Цивільний кодекс України не обмежує право сторін на визначення умов договору та передбачає можливість застосування звичаїв ділового обороту та дотримання принципів розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, параграфом першим «Позика» глави 71 ЦК України визначаються умови, які є обов'язковими для договору позики, а саме згідно із ст. 1046 для такого договору необхідними є наявність умов про передачу грошових коштів (інших речей) та їх зворотність. Щодо відплатності договору позики, статтею 1048 ЦК України встановлюється лише можливість отримання позикодавцем процентів за користування позикою, а не обов'язковість такої умови у відповідному договорі.

Крім того, відповідно до положень частини другої ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Як свідчить зміст Договору безпроцентної позики №38 від 11.03.2011р., підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, цей договір був укладений з метою реалізації заходів щодо організації та проведення фінальної частити чемпіонату Європи 2012 року з футболу в Україні. Під час укладення спірного договору сторони керувалися законодавством, що регулювало питання такої підготовки до вказаного чемпіонату. Тому під час оцінки обставин щодо відповідності умов спірного договору вимогам законодавства України, суд має враховувати особливості та специфіку правового регулювання правовідносин сторін, що складалися в сфері організації та проведення фінальної частити чемпіонату Європи 2012 року з футболу в Україні станом на час укладення спірного договору.

Так, у відповідності до ст. 5 Закону України «Про організацію та проведення фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу в Україні» (який був чинний станом на час укладення спірного договору) з метою забезпечення належної організації підготовки до проведення чемпіонату Кабінет Міністрів України затверджує Програму. Відповідно до Програми центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування розробляють і затверджують відповідні галузеві, регіональні та міські програми з підготовки та проведення чемпіонату. Фінансування Програми здійснюється за рахунок коштів бюджетів та інших джерел, не заборонених законом. Фінансування Програми за рахунок бюджетних коштів здійснюється у межах видатків, що передбачаються щороку відповідним головним розпорядникам у Державному бюджеті України і місцевих бюджетах на відповідний рік. Згідно із ст. 6 вказаного Закону завдання і заходи з підготовки та проведення чемпіонату є обов'язковими для виконання всіма органами виконавчої влади, які беруть участь в організації підготовки та проведення чемпіонату.

На виконання зазначених положень, Кабінетом Міністрів України 14.04.2010р. було прийнято постанову №357, якою затверджено Державну цільову програму підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу (надалі - Державна цільова програма). Додатком 2 до цієї програми визначені завдання і заходи з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу (надалі - чемпіонат), пунктом першим яких вказане таке завдання, як будівництво нових та реконструкція діючих стадіонів для проведення в Україні матчів фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу. Заходом з реалізації цього завдання визначено реконструкцію існуючих та будівництво нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55. Головним розпорядником бюджетних коштів (інвестором) з виконання зазначеного заходу було визначено Укрєвроінфрапроект (Національне агентство з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» було установлено, що у 2010 році державні гарантії надаються Кабінетом Міністрів України щодо виконання боргових зобов'язань за запозиченнями на суму 45.000.000 тис. гривень суб'єктів господарювання державного сектору економіки, зокрема за зобов'язаннями Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу з виконання заходів, пов'язаних з підготовкою та проведенням чемпіонату.

27 жовтня 2010 р. постановою Кабінету Міністрів України №990 було затверджено Порядок використання запозичених у 2010 році коштів для виконання завдань та заходів Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, який визначав механізм використання коштів, запозичених у 2010 році державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" під державну гарантію шляхом цільового розміщення цінних паперів (далі - запозичення) для виконання Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2010 р. N 357.

У відповідності до ст. 17 Бюджетного кодексу України державні гарантії надаються на умовах платності, строковості, а також забезпечення виконання зобов'язань у спосіб, передбачений законом. Обов'язковою умовою надання державної гарантії є укладення договору між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, та суб'єктом господарювання про погашення заборгованості суб'єкта господарювання перед державою за виконання гарантійних зобов'язань. Серед істотних умов такого договору вказана норма визначає також зобов'язання суб'єкта господарювання внести плату за надання державної гарантії.

Суб'єкти господарювання, щодо яких приймається рішення про надання кредитів (позик), залучених державою, або державних гарантій, зобов'язані надати майнове або інше забезпечення виконання зобов'язань та сплатити до Державного бюджету України плату за їх отримання у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

18 серпня 2010 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова «Про надання у 2010 році державних гарантій за зобов'язаннями Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів». Вказаною постановою затверджено Порядок та умови, які регулювали відносини, пов'язані з наданням відповідно до статті 13 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" Кабінетом Міністрів України державних гарантій для забезпечення виконання боргових зобов'язань за внутрішніми та зовнішніми запозиченнями, що здійснюються Укрєвроінфрапроектом та підприємствами, що належать до сфери його управління, для фінансування виконання завдань та заходів, пов'язаних з підготовкою та проведенням в Україні чемпіонату.

Згідно із пунктом 6 вказаного Порядку і умов встановлена плата за надання державних гарантій у розмірі 0,000000001 відсотка обсягу запозичення.

У відповідності до п. 1.2, 1.3 Статуту, ДП «ФІНІНПРО» є юридичною особою, заснованою на державній власності і належить до сфери управління Укрєвроінфрапроекту. Основною метою створення та діяльності відповідача є забезпечення фінансування виконання завдань і заходів з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу визначених Державною цільовою програмою (п. 3.1 Статуту).

Таким чином, вказаними нормативними актами, матеріалами справи та змістом спірного договору підтверджується той факт, що кошти, які надавалися позивачу в позику за спірним договором, були запозичені відповідачем під державну гарантію шляхом цільового розміщення цінних паперів з конкретним цільовим призначенням - для виконання Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2010 р. N 357. Виконання цих боргових зобов'язань за запозиченнями відповідача було забезпечено наданням державних гарантій із встановленням плати за надання таких гарантій.

Позивачу ж ці кошти надавалися відповідачем також з єдиним цільовим призначенням - для реконструкції існуючих та будівництва нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55, що підтверджується пунктом 1.3 спірного договору та пунктом 1 Додатку №2 до Державної цільової програми.

З огляду на вказану систему правовідносин, що склалися в Україні з приводу підготовки і організації чемпіонату, зважаючи на те, що відповідач діяв виключно у відповідності до норм законодавства щодо реалізації визначених завдань та заходів, а не як самостійний суб'єкт господарювання, суд приходить до висновку, що в правовідносинах із позивачем під час укладення спірного договору відповідач виступав не лише як позикодавець, а вцілому в системі визначених законодавством правовідносин - виконував роль інвестора (замовника) робіт, передбачених Державною цільовою програмою (реконструкції існуючих та будівництву нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55) і в зв'язку з цим надавав позивачу послуги з фінансування таких робіт у порядку, визначеному чинним законодавством.

Фінансування ж таких робіт було визначено у формі надання їх виконавцям позики та/або безповоротної фінансової допомоги, що підтверджується змістом пункту 9 Порядку використання запозичених у 2010 році коштів для виконання завдань та заходів Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.10.2010р. №990.

Так, у відповідності до вказаної норми, для фінансування завдань і заходів Програми підприємство надає позичальникам та/або отримувачам позику та/або безповоротну фінансову допомогу відповідно до укладених договорів за формами, затвердженими Укрєвроінфрапроектом, яка зараховується на їх рахунки, відкриті в органах Державного казначейства.

Тобто, законодавством було визначено не тільки спосіб фінансування передбачених Програмою заходів, а й зобов'язано відповідача укладати договори за формою, встановленою уповноваженим органом.

Так, наказом Укрєвроінфрапроекту від 04.11.2010 № 170 було затверджено орієнтовну форму договору безпроцентної позики, який містив умови про встановлення плати за отримання і користування позикою (п. 2.3), право Позикодавця на отримання такої плати (п.5.1.1) та обов'язок Позичальника таку плату сплачувати (п. 5.2.2).

Зважаючи на те, що в загальній системі правовідносин по підготовці та організації чемпіонату відповідач виступав як безпосередній замовник (інвестор) заходів з реалізації Державної цільової програми (зокрема щодо здійснення робіт з реконструкції існуючих та будівництву нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55, які є предметом спірного договору), суд приходить до висновку, що дійсні правовідносини сторін (позивача і відповідача) під час укладення спірного договору не обмежувалися виключно правовідносинами позики, а охоплювалися правовідносинами щодо фінансування виконання позивачем конкретних робіт, визначених Державною цільовою програмою підготовки і організації чемпіонату. Це підтверджується також і тим, що з метою забезпечення реалізації визначених Державною цільовою програмою заходів відповідач взяв на себе боргове зобов'язання, що було забезпечене державними гарантіями з встановленням плати за надання таких гарантій.

Формою ж фінансування заходів з підготовки до чемпіонату законодавством було визначено надання відповідачем позик та/або фінансової допомоги безпосереднім виконавцям цим заходів. Тому з огляду на те, що визначена в пункті 1.3 спірного договору мета позики співпадає із встановленою пунктом 1 Додатку 2 до Державної цільової програми, а також виходячи із дійсних правовідносин сторін, відповідним чином врегульованих чинним законодавством, суд приходить до висновку, що спірний договір крім умов щодо договору позики містить також елементи договору про надання відповідачем послуг з фінансування робіт по реконструкції позивачем існуючих та будівництву нових об'єктів Національного спортивного комплексу "Олімпійський" по вул. Червоноармійській, 55. В таких правовідносинах відповідач фактично виступав як замовник (інвестор) таких робіт і надавав послугу з їх фінансування від імені держави. А тому встановлення в спірному договорі плати за надання вказаних послуг не суперечить вимогам чинного законодавства, що зокрема підтверджується положеннями статті 903 ЦК України.

Встановлення такої плати в спірному договорі (в пунктах 2.3, 5.1.1 і 5.2.2) є розумним і справедливим зважаючи на обов'язки відповідача повернути запозичені під Державну цільову програму кошти і сплачувати плату за надання державних гарантій щодо такого запозичення. А тому сторони могли передбачити в спірному договорі такі умови з огляду на положення статті 627 ЦК України щодо їх відповідності вимогам розумності та справедливості.

При цьому суд виходить з того, що в правовідносинах із позивачем відповідач не діяв як самостійний суб'єкт господарювання, а міг керуватися лише тими повноваженнями, що були встановлені нормами законодавства, які регулювали порядок фінансування заходів, пов'язаних із підготовкою і проведенням чемпіонату, зокрема Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.10.2010р. №990 і формою договору, затвердженою Укрєвроінфрапроектом наказом від 04.11.2010р. №170. При цьому задля забезпечення можливості фінансування таких заходів відповідач, як суб'єкт господарювання, на власний ризик був змушений здійснювати запозичення та брати на себе боргові зобов'язання перед кредиторами та перед державою у формі плати за користування кредитами та плати надання державних гарантій. Тому цілком розумно і справедливо встановлення ним в спірному договорі плати за надання таких послуг з фінансування.

Крім того, відповідно до п. 6 порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.10.2010р. № 990 перелік юридичних осіб, відповідальних за виконання завдань і заходів Програми за рахунок запозичень, та план фінансування завдань і заходів Програми, який погоджується з Мінфіном, затверджуються Укрєвроінфрапроектом та передаються підприємству для здійснення фінансування. Таким чином, позивач був ознайомлений і з вимогами діючого законодавства в сфері регулювання правовідносин з підготовки чемпіонату, і з місцем відповідача в системі органів і підприємств, що здійснюють виконання визначених завдань і фінансування заходів, і також з порядком і графіком фінансування заходів, визначених спірним договором. Однак під час отримання позики впродовж майже двох років (з березня 2011 року по грудень 2012 року) у нього не виникало жодних питань щодо правомірності умов надання такої позики. Лише після настання строків виконання зобов'язань із сплати визначених спірним договором сум, у позивача з'явився сумнів щодо правомірності встановлення спірних умов договору. В зв'язку з цим суд також враховує, що в таких умовах дії позивача щодо оспорювання умов Договору в цій справі можуть бути спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов'язання зі сплати коштів, передбачених умовами спірного договору.

Також господарський суд під час винесення рішення виходить з того, що кошти на фінансування заходів, визначених спірним договором були передбачені спеціальною Державною цільовою програмою з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та надані під державні гарантії, що підтверджується матеріалами справи. А невиконання позивачем зобов'язання щодо сплати визначених спірним договором сум може призвести до неможливості виконання відповідачем його боргових зобов'язань, забезпечених державою, наслідком чого може стати необхідність здійснення не передбачених Державним бюджетом України видатків і, відповідно, завдання державі значних збитків, що є неприпустимим в сучасних умовах економії видатків Державного бюджету України.

Враховуючи все вищевикладене, зважаючи на специфіку правовідносин щодо фінансування заходів з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та роль відповідача у цих відносинах, з огляду на положення ст. ст. 627 та 628 ЦК України щодо свободи договору та можливості поєднання в одній угоді елементів різних договорів, суд дійшов висновку про те, що пункт 2.3. та абзац 3 пп. 5.2.2. п. 5.2. Договору, не суперечать чинному законодавству.

Посилання позивача на необхідність отримання відповідачем ліцензії на надання фінансових послуг з надання кредитів за рахунок залучених коштів, є необґрунтованою та не приймається судом до уваги зважаючи на наступне.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

В Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ дано у п. 1 ст. 1 Закону.

У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідач за своїм правовим статусом не є професійним учасником ринку фінансових послуг, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття "фінансова послуга" не пов'язане лише із фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. 6 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, а й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Якщо Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між юридичними чи фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, регулюються нормами ЦК України (ст. 1046 - 1053).

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

У відповідності до п.п. 3, 4 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Як свідчать матеріали справи, метою надання позики згідно умов спірного договору є виконання позивачем заходів, передбачених Державною цільовою програмою з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу. Її надання забезпечувалось за рахунок коштів, спеціально призначених на ці цілі згідно із вказаною Програмою.

Позивачем не надано доказів, а матеріалами справи не підтверджується ні той факт, що відповідач є фінансовою установою, ні факти надання ним фінансового кредиту за рахунок залучених коштів, чи фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. А тому твердження позивача про необхідність отримання відповідачем ліцензії є безпідставним.

Зважаючи на все вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсними п. 2.3. та абзацу 3 підпункту 5.2.2. пункту 5.2. Договору безпроцентної позики № 38 від 11.03.2011 р.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.2015р.

Суддя Морозов С.М.