РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015Справа № 910/26375/14

За позовомФізичної особи-підприємця Клименко Миколи Олександровича
ДоМіжнародного благодійного фонду "Панславія"
Проповернення грошових коштів та відшкодування збитків 177 103,84 грн.
Суддя Бондаренко Г.П.

Представники сторін:

Від позивача:Чепурнов Ю.О. (дов. б/н від 24.03.2014)
Від відповідача: Не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 27.01.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Клименко Микола Олександрович (далі по тексту - позивач) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Міжнародного благодійного фонду "Панславія" (далі по тексту - відповідач) про повернення грошових коштів сплачених за договором № 6/12/10 про співпрацю у галузі благодійництва від 02.12.2010 в розмірі 160 000,00 грн., а також суму процентів у розмірі 10446,02 грн., суму інфляційного збільшення у розмірі 1920,00 грн., 3 % річних у розмірі 4737,82 грн., а також просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.12.2014 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26375/14, розгляд справи призначено на 13.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 27.01.15, в зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання та невиконанням представниками сторін вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

У судове засідання 27.01.2015 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представником позивача надано усні пояснення по справі, підтримано позовні вимоги в повному обсязі та подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, вимоги ухвал від 02.12.2014, 13.01.2015 не виконано.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням з боку відповідача його зобов'язань за договором №6-12/10 про співпрацю у галузі благодійництва від 02.12.2010, в частині своєчасного та повного повернення грошових коштів у сумі 160000,00 грн. сплачених по договору.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, викладеного позивачем не спростував, в судове засідання жодного разу не з'явився.

Відповідно до поданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, адреса місцезнаходження відповідача є тією ж, яка вказана у позовній заяві, а саме: 02090, м. Київ, вул. Лобачевського, б. 23-В.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження відповідача є правомірними, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців на відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2010 між позивачем, як благодійником, та відповідачем, як фондом, укладено договір № 6-12/10 про співпрацю у галузі будівництва (далі по тексту - договір).

Відповідно ст. 1 договору благодійник вносить до фонду грошові кошти, як благодійний внесок на розвиток соціальної галузі Київської області. Дозволяє фондові витратити внесок від благодійника у визначені фондом терміни та відповідно до рішення керівництва фонду.

Згідно ст. 2. договору фонд через свого представника або безпосередньо на р/рахунок фонду приймає від благодійника кошти як благодійний внесок на розвиток соціальної галузі Київської області (п.1. ст. 2 договору). Самостійно визначає терміни та напрямки застосування вище вказаного благодійного внеску (п. 2 ст. 2 договору). У випадку внесення благодійником коштів до фонду, на знак вдячності, з метою заохочення юридичних осіб до благодійності, використовуючи свої особливе становище, вплив, досвід та компетенцію. Фонд надає благодійникові моральну, інтелектуальну, організаційну та інші незаборонені законодавством України види нематеріальної допомоги в будь-якому напрямі діяльності благодійника на території Київської області, особливо якщо у господарській діяльності благодійника має місце соціальна складова (п. 3 ст. 2 договору).

02.06.2011 між позивачем і відповідачем було укладено додаток до договору № 6-12/10 (далі по тексту - додаток до договору), відповідно до п.1.1. якого виконуючи п. .3 розділу ІІ договору № 6-12/10 та заяву благодійника, фонд бере на себе зобов'язання забезпечити умови для безперешкодного ліцензування благодійника та його перемоги в конкурсі з отримання дозволу та пасажирські перевезення у Васильківському районі за маршрутами: 726, 727.

Пунктом 2 статті 1 додатку до договору, сторонами визначено, що фонд готує та від імені благодійника подає зібрані благодійником документи на ліцензування та до тендерної комісії Київської облдержадміністрації для участі благодійника у конкурсі на право бути пасажирським перевізником у Васильківському р-ні за маршрутами: 726, 727.

Відповідно до п. 1. ст. 2 додатку до договору благодійник надає фондові необхідні документи, передбачені законодавством України та рішеннями обласної ради депутатів Київської області, для ліцензування та участі у конкурсі претендентів на пасажирські перевезення.

Згідно п. 2. ст. 2 додатку до договору сторонами погоджено, що благодійник після отримання ліцензії на право пасажирських перевезень вносить до фонду благодійний внесок, передбачений договором № 6-12/10 у розмірі 160 000, 00 грн.

Сторони у п.1 статті 3 додатку до договору встановили, що факт невиконання фондом своїх зобов'язань за цим додатком керівництво фонду розглядає як нанесення моральної шкоди благодійникові і зобов'язується у триденний термін після об'єктивної констатації факту невиконання фондом своїх зобов'язань за цим додатком компенсувати благодійникові вказану шкоду коштами у сумі, рівній перерахованому благодійником до фонду за договором № 6-12/10 благодійному внеску.

Пунктом 2 статті 3 додатку до договору погоджено, що у випадку відмови благодійника після отримання ним ліцензії від узятих на себе зобов'язань за цим додатком, в триденний термін з дня вимоги фонду компенсує йому, фондові, матеріальні витрати, які фонд поніс під час організаційної роботи на користь благодійника, грошовою сумою у розмірі 16000, 00 грн.

Згідно викладеного в позовній заяві, після підписання договору відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 160000,00 грн., про що складено розписку про прийняття готівкових коштів, матеріальних цінностей та документів.

Позивач, також, зазначає в позовній заяві, що 10.01.2013 директор відповідача Леміш А. В. власноручно було написано розписку, згідно з якою останній зобов'язався повернути отримані від позивача на підставі договору кошти за наступним графіком: з 11.01.2013 щотижня по 14 000,00 грн. на особисту банківську картку Клименка М.О. (позивач); остаточний день розрахунку - 28.03.2013. Матеріали справи містять копію вказаної розписки.

За твердженням позивача, свої зобов'язання за договором відповідач не виконав, в тому числі не повернув у строк обумовлений в розписці грошові кошти в сумі 160 000, 00 грн.

Предметом позову є матеріальна вимога позивача до відповідача про стягнення 160 000, 00 грн. благодійного внеску, 10 446, 02 грн. процентів за користування грошовими коштами, 4 737, 82 грн. 3 % річних та 1 920, 00 грн. інфляційних нарахувань.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця Клименка Миколи Олександровича задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Договір № 6-12/10 про співпрацю у галузі благодійництва від 02.12.2010, з врахуванням укладеного його сторонами додатку до договору № 6-12/10 від 02.06.2011 є договором доручення, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 68 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Як встановлено судом, умовами укладеного між сторонами договору погоджено, що позивач вносить до фонду благодійний внесок, передбачений договором № 6-12/10 у розмірі 160000,00 грн. після отримання ліцензії на право пасажирських перевезень, тобто сторонами погоджено оплату після виконання доручення.

Проте, позивач стверджує, що ним 160 000, 00 грн. були внесені/оплачені відповідачу та отримані ним 17.06.2011 на підставі розписки про прийняття грошових коштів, матеріальних цінностей та документів від 17.06.2011, проте зазначена розписка в матеріали справи надана позивачем не була, в тому числі на вимогу суду викладену в ухвалах від 02.12.2014, 13.01.2015. Відтак факт перерахунку позивачем відповідачу грошових коштів в розмірі 160 000, 00 грн. позивачем не доведено.

Факт перерахування відповідачу грошових коштів в розмірі 160 000, 00 грн. позивач підтверджує розпискою Леміш Віктора Івановича від 10.01.2013, в якій Леміш В. І. зобов'язується повернути кошти позивачу отримані за договором згідно визначеного графіку у строк до 28.03.2013.

Вказаний доказ не приймається судом в якості належного та допустимого, оскільки позивачем в матеріали справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що Леміш Віктор Іванович наділений був правом представляти інтереси відповідача, зокрема при підписанні договорів із позивачем. При цьому, як вбачається із тексту договору укладеного між сторонами, на момент його укладання директором відповідача був Гапоченко Ю. В., а на момент винесення рішення по справі Кенін О. Б.

Статтею 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. ст. 33, 34 ГПК України).

Відповідно до п. 3.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції " від 26.12.2011 №18, неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, має розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Оскільки вимоги суду, щодо надання доказів, які б підтверджували викладені позивачем обставини справи, надані суду, в тому числі на його вимогу, не були, суд розглянув справу за наявними в ній доказами.

Із наявних в матеріалах справи доказів не вбачається передання позивачем відповідачу 160 000, 00 грн. по договору, а отже вимога позивача щодо повернення сплачених по договору грошових коштів є недоведеною, як і вимога щодо стягнення збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.02.15.

Суддя Бондаренко Г. П.