ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 904/6496/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач)
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.12.14
у справі№904/6496/14 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доДочірнього підприємства "Петриківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради
простягнення
В судовому засіданні взяли участь представники: від позивача: Мельник В.В. - за дов. від 18.04.14 №14-93; від відповідача: не з'явилися, проте належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у серпні 2014 року заявлений позов про стягнення з Дочірнього підприємства "Петриківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" 224 282,80 грн, з яких: 130 929,15 грн пені, 59 894,47 грн інфляційних втрат, 33 459,18 грн 3% річних. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості природного газу поставленого за договором купівлі-продажу від 17.12.12 №13/2234-БО-3. При цьому, позивач посилався на приписи статей 526, 611 Цивільного кодексу України, статей 22, 193, 231 Господарського кодексу України. Дочірнє підприємство "Петриківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" у вересні 2014 року звернулось до суду першої інстанції із заявою, в якій просило зменшити розмір заявленої до стягнення пені. При цьому, до заяви додані документи на підтвердження незадовільного майнового стану підприємства. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.14, ухваленим суддею Дубініним І.Ю., позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 90 531,89 грн пені, 33 035, 40 грн 3% річних, 56 178, 88 грн інфляційних втрат. В решті позову відмовлено. Суд першої інстанції, установив порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості отриманого природного газу. Водночас, суд визнав неправильними надані позивачем розрахунки інфляційних та річних, тому відмовив у стягненні 423, 78 грн 3% річних і 3715, 59 грн інфляційних. Щодо вимог про стягнення пені, то суд виявив, що розрахунок пені здійснений позивачем з арифметичними помилками, відтак після перерахунку вказав на обґрунтованість пені у розмірі 129331, 27 грн. Разом з цим, місцевий суд враховуючи повну сплату відповідачем боргу, установивши наявність виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру пені судом, зменшив розмір пені на 30% та стягнув пеню у сумі 90 531,89 грн. Судове рішення обґрунтовано приписами статей 525, 526, 530, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, статей 173, 193, 218 Господарського кодексу України, статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Березкіної О.В. - головуючого, Дарміна М.О., Прокопенко А.Є., постановою від 17.12.14, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати в частині відмови у стягненні 40397, 26 грн пені і прийняти в цій частині нове рішення про стягнення спірних коштів. В решті рішення та постанову у справі товариство просить залишити без змін. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на порушення судами приписів статті 233 Господарського кодексу України, статей 549, 550, 551, 552 Цивільного кодексу України, статей 42, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та неврахування судами абзацу 2 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» від 23.03.12, підпункт 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції». Скаржник, посилаючись на приписи статті 617, частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, статей 218, 219 Господарського кодексу України вважає, що відсутність коштів та тяжкий фінансовий стан відповідача не є підставою для зменшення розміру неустойки, нарахування якої відбулось відповідно до умов договору. Скаржник наголошує також на тому, що суди не з'ясували усіх обставин, котрі є умовою для застосування судом права на зменшення розміру пені, оскільки зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суд мав дослідити не лише майнові інтереси боржника, а і негативні наслідки спричинені позивачеві. Від Дочірнього підприємства "Петриківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" отримано відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення. Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне. Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що предметом судового розгляду є вимога Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з Дочірнього підприємства "Петриківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" 224 282,80 грн, з яких: 130 929,15 грн пені, 59 894,47 грн інфляційних втрат, 33 459,18 грн 3% річних. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, визнав доведеним факт порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості газу отриманого за договором купівлі-продажу від 17.12.12 №13/2234-БО-3, у зв'язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача 33 035, 40 грн 3% річних, 56 178, 88 грн інфляційних втрат, та зменшив заявлену до стягнення суму пені до 90 531,89 грн, відмовивши у решті позовних вимог. Як убачається зі змісту касаційної скарги, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджується з судовими рішеннями у справі в частині зменшення судом розміру пені на суму 40397,26 грн, відтак рішення і постанова переглядаються судом касаційної інстанції в оскаржуваній частині. Відповідно до статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько - правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання через застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. За приписами статті 230 цього ж Кодексу штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Згідно зі статтею 549 цього ж Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачене пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. За приписами статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо. При цьому наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи. Як убачається зі змісту судових рішень у справі, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, зменшуючи розмір заявленої позивачем до стягнення пені до 90 531,89 грн, на підставі повного та об'єктивного розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру пені. Зокрема, судами установлено, що відповідач є комунальним підприємством, єдиним видом господарської діяльності якого є виробництво та постачання теплової енергії за регульованими тарифами, і причиною неналежного виконання зобов'язання стало те, що споживачами теплової енергії, що виробляється цим підприємством є лише бюджетні установи (лікарні, заклади освіти), які через нестабільність надходжень коштів із бюджету, не мають змоги своєчасно сплачувати за спожиту теплову енергію, при цьому, відповідач вживав заходів щодо виконання зобов'язання. Враховано судами і повну сплату відповідачем заборгованості. Щодо доводу скаржника про те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суди не дослідили негативні наслідки спричинені позивачеві, то відповідно до приписів статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням відповідача. Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру пені, так і визначення розміру, до якого вона підлягає зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, враховуючи установлені судами обставини, висновок судів обох інстанцій про наявність правових підстав для зменшення розміру пені до 90 531,89 грн та відмову у стягненні її решти, визнається правомірним. Посилання скаржника, як на судову практику, на інші постанови Вищого господарського суду України, не можуть бути підставою для скасування судових рішень у даній справі, оскільки вони ухвалені за різних установлених судами попередніх інстанцій обставин справи. Доводи касаційної скарги щодо порушення судами приписів статей 218, 219, 233 Господарського кодексу України, статей 549, 550, 551, 552, 617, 625 Цивільного кодексу України, статей 42, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», абзацу 2 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» від 23.03.12, підпункт 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Інші доводи скаржника також визнаються неспроможними, оскільки не спростовують установленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Відтак, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається. Витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника. Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.12.14 у справі № 904/6496/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець