РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/7885/14

За позовом Державного підприємства "Український транспортно-логістичний центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УПІ-Магістраль"

про стягнення 23 871,45 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Матвіїв О.І. (представник за довіреністю №УТЛЦ 1 від 19.01.2015р.);

Великодний В.В. (представник за довіреністю №УТЛЦ 1 від 19.01.2015р.);

від відповідача: Король С.О. (представник за довіреністю від 20.05.2014р.).

Обставини справи:

Державне підприємство "Український транспортно-логістичний центр" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УПІ-Магістраль" (надалі також - відповідач) суми пені в розмірі 23 871,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної оплати наданих послуг з перевезення за Договором №2145/1174-2012 від 27.12.2012р.

Відповідач у відзиві зазначає, що позивач не повідомляв відповідача про наявність заборгованості, а тому винної поведінки відповідача не могло бути і неможлива відповідальність. Окрім того, оплата 04.07.2013р. відповідачем суми пені не може вважатись визнанням відповідачем порушення зобов'язання, оскільки ця сплата відбулась відповідачем на підставі виставленого рахунку від 14.06.2013р., який було оплачено помилково, а неоплата рахунку могла мати наслідком припинення надання послуг по Договору. Також відповідач наполягає на застосуванні в справі позовної давності, заявленої раніше.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2014р. (суддя Бондарчук В.В.) позовні вимоги в справі №910/7885/14 були задоволені.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2014р. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2014р. було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2014р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2014р. були скасовані, а справа №910/7885/14 була передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату О.М. Кривенко від 25.12.2014р. матеріали справи №910/7885/14 було призначено на повторний автоматичний розподіл.

Проведеним 25.12.2014р. повторним автоматичним розподілом матеріали справи №910/7885/14 були передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 26.12.2014р. матеріали справи №910/7885/14 прийняті суддею Морозовим С.М. до провадження, судове засідання призначено на 10.02.2015р.

В судовому засіданні 10 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2012р. між позивачем (основний виконавець за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) було укладено Договір №2145/1174-2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних критих вагонах (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач та співвиконавець (Державне підприємство «Український державний центр залізничних рефрижераторних перевезень «Укррефтранс») зобов'язалися за плату і за рахунок відповідача виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у критих вагонах співвиконавця.

Відповідно до п. 2.2.7. Договору, відповідач зобов'язався проводити оплату за надані послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів та інші додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, які замовлені відповідачем, відповідно до розділу 3 Договору.

Згідно п. 3.1. Договору, загальна ціна договору складається із суми наданих послуг, пов'язаних з організацією перевезень вантажів, вартість яких визначається сторонами відповідно до п. 3.4.1. цього Договору.

Пунктами 3.2. та 3.3. Договору передбачено, що оплата послуг відповідно до Договору здійснюється сторонами у національній валюті України, на умовах попередньої оплати. Відсутність на розподільчому рахунку основного виконавця попередньої оплати відповідача може бути підставою для відмови позивача від виконання узгодженої сторонами заявки і не тягне за собою відповідальність позивача за невиконання цього Договору.

Загальна ціна Договору визначається сторонами в Протоколі погодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною цього Договору (Додаток №2 до Договору) (п. 3.4.1. Договору).

Договір набирає чинності з 01.01.2013р. та діє до 31.12.2013р., а в частині проведення розрахунків за надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажів - до повного здійснення розрахунків.

Додатком №2 до Договору сторони підписали Протокол погодження договірної ціни №1 між позивачем та відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 09.01.2013 року по 31.05.2013 року позивачем були надані послуги згідно умов договору на загальну суму 1 325 036,45 грн., що підтверджується актами наданих послуг, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (копії в матеріалах справи), а саме:

- за Актом надання послуг №1 від 31.01.2013р. позивачем надано послуги відповідачу на суму в розмірі 313 637,89 грн.;

- за Актом надання послуг №2 від 28.02.2013р. позивачем надано послуги відповідачу на суму в розмірі 110 311,01 грн.;

- за Актом надання послуг №3 від 31.03.2013р. позивачем надано послуги відповідачу на суму в розмірі 297 168,08 грн.;

- за Актом надання послуг №3/1 від 31.03.2013р. позивачем надано послуги відповідачу на суму в розмірі 1 470,72 грн.;

- за Актом надання послуг №4 від 30.04.2013р. позивачем надано послуги відповідачу на суму в розмірі 602 448,75 грн.

Як підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку позивача, відповідачем було перераховано на рахунок позивача кошти в розмірі 1 651 800,37 грн., а саме:

- 23.04.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 72 000,00 грн.;

- 24.04.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 25 000,00 грн.;

- 29.04.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 239 879,72 грн.;

- 30.04.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 400 000,00 грн.;

- 08.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 172 235,55 грн.;

- 13.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 240 000,00 грн.;

- 14.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 200 000,00 грн.;

- 15.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 60 000,00 грн.;

- 16.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 60 000,00 грн.;

- 18.05.2013р. відповідачем перераховано позивачу суму коштів в розмірі 182 685,10 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання щодо оплати наданих послуг у передбачені Договором строки, у зв'язку з чим позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 23 871,45 грн. за період з 09.01.2013р. по 01.05.2013р.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2014р. Вищий господарський суд України в постанові від 16.12.2014р. зазначив таке:

«Суди попередніх інстанцій не спростували доводи відповідача стосовно того, що відповідно до п. 4.3 Договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних критих вагонах №2145/1174-2012 від 27.12.2012р. пеня має нараховуватись у випадку виникнення заборгованості з оплати наданих послуг, а не на суму передоплати, тобто з моменту фактичного надання (споживання) таких послуг, а не з моменту виникнення заборгованості з передоплати замовлених, але ще не наданих, послуг.

Разом з цим, господарські суди першої та апеляційної інстанцій не встановили факт наявності або відсутності заборгованості відповідача перед позивачем за вже надані послуги та не визначили, з якого моменту та за порушення яких саме грошових зобов'язань замовник має сплачувати виконавцю пеню відповідно до умов Договору про надання послуг №2145/1174-2012 від 27.12.2012р.»

Проаналізувавши матеріали справи, врахувавши позицію Вищого господарського суду України та пояснення сторін, що містяться в справі, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Внаслідок укладення між сторонами Договору, між сторонами виникли цивільні права і обов'язки.

Як зазначалось попередніми судами, за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг, що має оплатний характер.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити надану послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як підтверджується матеріалами справи послуги надані позивачем відповідачу останнім оплачені, а тому, станом на час розгляду справи основне зобов'язання відповідачем виконано в повному обсязі.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства

Відповідно до пункту 3.2. Договору оплата послуг відповідно до Договору здійснюється сторонами у національній валюті України, на умовах попередньої оплати.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. (п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Окрім того, станом на час надання позивачем послуг від відповідача оплата ще не надходила, а позивачем продовжувалось надання послуг відповідачу.

Встановлений сторонами в Договорі термін «попередня оплата» не визначає конкретної дати від якої здійснюється відлік обов'язкового проведення оплати та до якої дати повинна бути здійснена ця оплата, таким чином, виконання відповідачем обов'язку щодо оплати вартості наданих позивачем послуг повинно бути здійснено по фактичну дату підписання сторонами Актів наданих послуг, а прострочення виконання обов'язку з оплати слід обчислювати з наступного дня, який слідує за датою підписання сторонами Актів наданих послуг.

Таким чином, виконання відповідачем свого обов'язку повинно бути здійснено до 31.01.2013р., 28.02.2013р., 31.03.2013р. та 31.04.2013р. включно за відповідними актами.

В ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України закріплено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями, згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.3 Договору у разі виникнення заборгованості за надані послуги з організації перевезення вантажів, сторони сплачують пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості (включаючи день сплати), з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Як встановлюється матеріалами справи, відповідачем порушено порядок проведення розрахунків з позивачем відповідно до умов Договору, що вбачається з виписки по рахунку позивача.

Однак, дослідивши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми пені судом встановлено, що нарахування пені здійснюється не з врахуванням встановленого вище строку виконання відповідачем обов'язку щодо оплати вартості послуг, а за той період коли за відповідачем ще не рахувалось заборгованості.

Суд наголошує на тому, що пеня має нараховуватись з моменту виникнення заборгованості з оплати наданих послуг, а не на суму передоплати, тобто не з моменту виникнення заборгованості з передоплати замовлених, але не наданих послуг.

Окрім того, також слід зазначити, що в матеріалах справи міститься клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з нього суми пені.

Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ст. 252 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ст. 254 ЦК України).

Згідно із ст. 256 та ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). (ч. 1, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Порядок визначення початку перебігу позовної давності врегульовано ст. 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зважаючи на те, що відповідачем у своєму клопотанні наголошено на тому, що до нарахування пені в даній справі має застосовуватись позовна давність згідно положень ст. 258 ЦК України, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З огляду на те, що прострочення оплати послуг за Договором у відповідача перед позивачем виникло з 01.02.2013р. (Акт №1), 01.03.2013р. (Акт №2), 01.04.2013р. (Акти №3 та №3/1) та 01.05.2013р. (Акт №4) (з урахуванням п. 3.2. Договору та п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»), а строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені рахується зі спливом строку виконання зобов'язання відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, то такий строк сплив за Актом №1 - 01.02.2014р., за Актом №2 - 01.03.2014р., за Актами №3 та №3/1 - 01.04.2014р.

За Актом №4, відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності не сплив, з огляду на наступне.

Згідно відмітки канцелярії Господарського суду міста Києва, позовна заява №УТЛЦ-10/2097 від 11.04.2014р. подана до суду 25.04.2014р., тобто з простроченням строків звернення про стягнення з відповідача пені за Актами №1, №2, №3 та №3/1, але в межах строку за Атом №4.

Пунктом 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських судів» зазначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Враховуючи, що датою звернення позивача до суду є 25.04.2014р., а останнім днем перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення суми пені за Актами №1, №2, №3 та №3/1 є 01.02.2014р., 01.03.2014р., 01.04.2014р. відповідно, то суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 257 Цивільного кодексу Україну позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми пені за зазначеними Актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських судів» зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, шише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських судів» також зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки строк позовної давності за Актами №1, №2, №3 та №3/1, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами, окрім того, позивачем не заявлялось клопотань про поважність пропуску строку позовної давності, то за таких обставин, позовна вимога в справі №910/7885/14 про стягнення з відповідача суми пені за вказаними актами задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом, позивач звернувшись до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми пені за Актом №4 не пропустив строк позовної давності, тому відповідна вимога в справі №910/7885/14 повинна бути розглянута судом у відповідності до норм чинного законодавства.

Однак, судом встановлено, що суму пені в розмірі 3 154,43 грн. за Актом №4 за період з 02.05.2013р. по 17.05.2013р. відповідачем вже оплачено на рахунок позивача, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку позивача за 04.07.2013р.

Таким чином, сума пені за Актом №4 вже сплачена відповідачем на рахунок позивача і тому позовна вимога про стягнення цієї суми пені задоволенню не підлягає.

З приводу тверджень позивача щодо того, що проведенням відповідачем оплати суми пені в розмірі 3 154,43 грн. свідчить про факт визнання останнім всієї суми пені заявленої до стягнення з нього в даній справі та це є перериванням строку позовної давності в один рік для нарахування пені, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. (п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р.).

Таким чином, аналізуючи викладені норми, сплата відповідачем пені за Актом №4 не може переривати строк позовної давності про стягнення з відповідача пені за Актами №1, №2, №3 та №3/1, оскільки розрахунок суми пені здійснюється щодо кожного зобов'язання окремо.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/7885/14 задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача, покладаються на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов