РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №910/29/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінія Кіно»

До Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

Про визнання ч. 2 додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 недійсною

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Зуєвич М.В. - по дов. № б/н від 11.08.2014

від відповідача Кирийчук І.М. - по дов. № 528/03 від 26.12.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінія Кіно» до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсною частини 2 додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 до кредитного договору № 88-01-03V від 11.12.2003 на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами був укладений кредитний договір № 88-01-03V від 11.12.2003, умовами п. 4.6. якого передбачено, що при розрахунку відсотків кількість днів в місяці приймається за календарну, в році - 360. 27.06.2007 сторонами укладено додаткову угоду № 62 до кредитного договору, згідно з якою кредитний договір укладено в новій редакції та визначено нарахування відсотків із розрахунку 360 днів в році та календарної кількості днів в місяці. В подальшому 01.07.2011 сторонами укладено додаткову угоду № 69, пунктом 2 якої погоджено викласти п. 12.5. кредитного договору в новій редакції та визначено нарахування процентів із розрахунку 365 днів в році та календарної кількості днів в місяці. Пункт 2 угоди № 69 від 01.07.2011 містить посилання на відсутній номер пункту кредитного договору (п. 12.5), а тому позивач вважає, що угода укладена з порушенням ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки його зміст не спрямований на реальне настання правових наслідків, і відповідно є недійсним. Зазначає, що перебіг позовної давності у позивача почався з 09.12.2013 - з моменту зміни складу керівництва позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 порушено провадження у справі № 910/29/15-г та призначено справу до розгляду на 27.01.2015.

Відповідач у поданому 23.01.2015 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що при укладанні додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 допущено технічну помилку і зазначено, що внесено зміни до п. « 12.5» замість « 2.5». оскільки кредитний договір в редакції додаткової угоди № 62 від 27.06.2007 не містить статті або розділу 12, відповідно, внесено зміни саме до п. 2.5 кредитного договору, яким регламентовано умови нарахування процентів. При цьому, відповідач стверджує, що після підписання додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 подальші дії позивача що до сплати процентів свідчать про те, що при нарахуванні та сплаті процентів позивачем враховано пункт договору, щодо нарахування процентів. Так, позивачем подано платіжне доручення № 9 від 06.09.2011 щодо сплати процентів в сумі 55 800,00 дол. США з урахуванням умов угоди № 69 від 01.07.2011. Отже, фактичні дії позивача свідчать, що договір спрямовувався на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочином. Також вважає, що оскільки подано позов про визнання окремої часини правочину - додаткової угоди № 69 до кредитного договору, укладеної 01.07.2011, має місце сплив строку позовної давності. З огляду на це заявляє про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім цього, зазначає, що позивач листом № 11 від 12.03.2014 звертався до відповідача з пропозицією щодо чергової пролонгації строку кредитного договору та жодних претензій щодо нарахованих та сплачених процентів не виникло. Позов про визнання угоди недійсною подано після ініціювання відповідачем процедури примусового стягнення заборгованості по кредитному договору. Враховуючи викладене просить в позові відмовити повністю.

Позивачем в судовому засіданні 27.01.2015 заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з поданим відповідачем відзивом на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/29/15-г від 27.01.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 12.01.2015, а також враховуючи клопотання позивача, розгляд справи був відкладений на 05.02.2015.

Позивачем 04.02.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення на відзив відповідача, в яких не погоджується з доводами відповідача, оскільки додаткова угода № 69 була підписана сторонами договору 01.07.2011, а нарахування процентів із розрахунку 365 днів у році відповідач почав здійснювати з 27.12.2007, що підтверджується актом взаєморозрахунку між АТ «Брокбізесбанк» та ТОВ «Ліні Кіно» за період з 11.12.2013 по 08.10.2014 (в редакції АТ «Брокбізесбанк»), та випискою/особовим рахунком з 16.12.2003 по 27.02.2014, наданою відповідачем. Таким чином, самі дії відповідача вказують на те, що підписання додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені додаткової угодою № 69, оскільки застосування при розрахунку відсотків 365 днів у році до моменту підписання відповідної додаткової угоди здійснювалося відповідачем вже майже 4 (чотири) роки.

Позивач в судовому засіданні 05.02.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Позивачем 05.02.2015 до відділу діловодства суду подано клопотання про зупинення провадження у справі та призначення бухгалтерської експертизи на вирішення якої поставити питання чи відповідає наявний у справі розрахунок нарахованих процентів умовам кредитного договору та додаткових угод.

Суд розглянувши подане клопотання відмовив в його задоволенні, з огляду на наступне

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Суд вважає, що для вирішення даного спору не потребується використання спеціальних знань, а тому клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Відповідач в судовому засіданні 05.02.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 05.02.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінія Кіно» (позичальник» було укладено кредитний договір № 88-01-03V (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитну лінію в сумі 1 600 000 дол. США з 11.12.2003 по 10.12.2006 зі сплатою 12% річних.

Додатковою угодою № 61 від 23.11.2006 сторонами продовжено дії кредитного договору до 10.12.2007.

27.06.2007 сторонами укладено додаткову угоду № 62 відповідно до якої зміст кредитного договору викладено в новій редакції.

Згідно з п. 2.5. кредитного договору в новій редакції проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений в п. 1.1.2. цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахунку 360 днів в році та календарної кількості днів в місці. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту і не враховується дань повернення кредиту.

Згідно з п. 1.1.2. договору термін користування кредитом встановлено до 10.12.2007 включно.

Додатковою угодою № 63 від 10.12.2007 сторонами продовжено дії кредитного договору до 10.12.2008.

Додатковою угодою № 65 від 10.08.2009 сторонами встановлено термін користування кредитом до 31.12.2009 включно.

Додатковою угодою № 67 від 12.02.2010 сторонами встановлено термін користування кредитом до 30.06.2010 включно.

Додатковою угодою № 68 від 30.06.2010 сторонами встановлено термін користування кредитом до 30.06.2011 включно.

Додатковою угодою № 69 від 01.07.2011 сторонами встановлено термін користування кредитом до 31.12.2011 включно.

Також даною угодою (п. 2) пункт 12.5. кредитного договору викладено в новій редакції, а саме: «Проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений в п. 1.1.2. цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахунку 365 днів в році та календарної кількості днів в місяці. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту і не враховується дань повернення кредиту.»

Позивач вказує на те, що пункт 2 угоди № 69 від 01.07.2011 містить посилання на відсутній номер пункту кредитного договору (п. 12.5), а тому угода укладена з порушенням ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки його зміст не спрямований на реальне настання правових наслідків, і відповідно є недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на оплатний характер кредитного договору умова про проценти є істотною умовою такого договору та підлягає погодженню сторонами при його укладанні.

Як встановлено судом, укладена між сторонами у справі додаткова угода № 69 від 01.07.2011 стосується внесення змін до кредитного договору в частині визначення кількості днів у році при нарахуванні процентів.

Умовами п. 2.5. кредитного договору визначалась кількість днів у році при здійсненні нарахувань процентів - 360, спірною ж угодою визначено їх кількість - 365.

Позивач редакцію додаткової угоди підписав тим самим фактично погодився з передбаченими нею умовами, в тому числі і з п. 2 угоди.

Наявні матеріали справи свідчать, що після укладення спірної угоди до 27.01.2014 позивачем сплачувались проценти за користування кредитом з урахуванням змін внесених спірною угодою.

Суд приходить до висновку, що в додатковій угоді допущено технічну помилку і зазначено, що зміни внесено до п. 12.5. замість п. 2.5.

Отже, не приймаються судом твердження позивача на те, що зміст спірної угоди не спрямований на реальне настання правових наслідків.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання частини 2 додаткової угоди № 69 від 01.07.2011 недійсною відсутні.

Крім цього, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірної угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінія Кіно» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

З приводу посилань відповідача на сплив строку позовної давності слід зазначити наступне

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності до уваги не приймається, оскільки суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що право позивача на захист якого він просить відповідачем не порушено, отже, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.02.2015.

Суддя В.В. Сівакова