РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015Справа №910/29382/14

За позовомПублічного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод»
до1. Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 2. Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідачівПриватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод»
провизнання недійсним договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Поставець О.О.
від відповідача 1:Лобачевський А.В.
від відповідача 2:не з'явився
від третьої особи:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київський маргариновий завод» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі - «Банк») та Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора» (надалі - КТ «Желєв С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між Товариством та Банком договір поруки №SR12-157/200 від 16.08.2012 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: зі сторони позивача такий договір укладений неуповноваженою особою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.12.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 28.01.2015 р., залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Приватне акціонерне товариство «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (надалі - ПАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод»).

27.01.2015 р. від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з необхідністю направлення повідомлення до прокуратури стосовно порушень, виявлених під час розгляду даної справи.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача 1 про зупинення розгляду справи з огляду на те, що направлення повідомлення в прокуратуру в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України не тягне за собою наслідку у вигляді зупинення провадження у справі (на відміну від випадку надсилання матеріалів справи до відповідних органів).

Більш того, представником відповідача 1 не доведено наявність підстав, передбачених приписами ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, для направлення відповідного повідомлення.

Також 27.10.2015 р. представником відповідача 1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Банк проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з огляду на те, що після укладення спірного правочину позивачем були вчинені дії, які свідчать про прийняття його до виконання та подальше схвалення, що унеможливлює визнання оспорюваного договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 04.02.2015 р. у зв'язку із неявкою третьої особи в судове засідання, неподанням витребуваних доказів та необхідністю витребування додаткових доказів.

03.02.2015 р. від представника відповідача 1 надійшло клопотання про витребування у Публічного акціонерного товариства «Раййфайзен Банк Аваль» копії довіреності №4968 від 10.08.2012 р., в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем 1 обставин, з якими приписи ст. 38 Господарського процесуального кодексу України передбачають можливість витребування доказів, а саме що у вказаної особи наявна така довіреність.

04.02.2015 р. від представника відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі з метою направлення до прокуратури повідомлення про наявні порушення та матеріалів справи для прийняття відповідно рішення.

В задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено, оскільки відповідачем 2 не доведено наявності підстав, передбачених приписами ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, для направлення відповідного повідомлення, а також направлення матеріалів справи до прокуратури міста Києва.

Також 04.02.2015 р. представником відповідача 2 було подане клопотання про виклик посадової особи Публічного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» в судове засідання для дачі пояснень.

Вирішення вказаного клопотання було відкладено судом на більш пізній період, що не суперечило приписам Господарського процесуального кодексу України, а з урахуванням подання письмових пояснень такої особи в судове засідання 09.02.2015 р., відпала необхідність у його виклику до суду, що мало наслідком відмову у задоволенні клопотання відповідача 2.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 09.02.2015 р. у зв'язку із неявкою третьої особи в судове засідання та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю.

Представник відповідача 1 в судове засідання з'явився, заявив відвід судді Босому В.П. у зв'язку з його упередженістю, про що, на його думку, свідчив факт не розгляду суддею поданих Банком клопотань.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2014 р. в задоволенні заяви Банку про відвід судді Босого В.П. відмовлено.

Крім того, за наслідками розгляду зауважень відповідача 1 на протокол судового засідання від 28.01.2015 р., судом частково прийняті такі зауваження, про що винесено відповідну ухвалу господарського суду міста Києва від 09.02.2015 р.

В судове засідання представник відповідача 2, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а його пояснення по суті спору були заслухані судом в попередньому судовому засіданні.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2012 р. між Банком та ПАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (клієнт) було укладено договір про надання банківських послуг №CR 12-143/200-4 від 16.08.2012 р., за змістом якого банк надає на вимогу клієнту банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов'язується належним чином виконувати зобов'язання, що встановлені в договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку.

З метою забезпечення виконання клієнтом зобов'язань за вказаним договором, 16.08.2012 р. між Банком та Товариством (поручитель) було укладено договір поруки №SR 12-157/200 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 3 Договору в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечується виконання зобов'язань у повному обсязі. Порука та солідарний обов'язок поручителя перед банком виникають з моменту укладення договору поруки та є чинними протягом всього строку (терміну) дії боргових зобов'язань.

Прутком 14 Договору визначено, що поручитель зобов'язаний забезпечити належне виконання боржником зобов'язань як шляхом впливу на клієнта, так і шляхом виконання боргових зобов'язань згідно договору поруки.

Крім того, у пункті 21 Договору його сторони встановили наступні істотні умови поруки: Договір: Договір про надання банківських послуг № CR 12-143/200-4 від 16.08.2012 року, укладений Банком та Клієнтом; Клієнт: ПАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод», ідентифікаційний код 00373830, місце знаходження: 72312, Запорізька область, місто Мелітополь, вулиця Фрунзе, будинок 31; Генеральний ліміт: 95 000 000,00 грн. (або еквівалент цієї суми в доларах США); Генеральний строк: до 30.08.2015 року, включно.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача Договір укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що представник Товариства, підписуючи оспорюваний Договір, діяв за відсутності повноважень на його укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, Договір від імені Товариства підписаний виконуючим обов'язки Голови правління Воскобоєвим Юрієм Олексійовичем, який діяв на підставі довіреності №4968 від 10.08.2012 р.

Суд відзначає, що Договір укладено від імені Товариства укладений неуповноваженою особою з огляду на наступне.

По-перше, згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства.

За змістом ч. 1 ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Згідно з п. 11.1 Статуту Товариства (в редакції, чинній на момент укладення Договору) правління є колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю. До компетенції правління належить вирішення питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Правління є підзвітним загальним зборам і наглядовій раді товариства та організовує виконання їх рішень.

Пунктом 11.11 Статуту Товариства визначено, що голова правління має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень правління, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками товариства.

Таким чином, Голова правління Товариства мав право згідно Статуту діяти від імені Товариства без довіреності, в тому числі укладати правочини.

В той же час, спірний Договір від імені Товариства підписаний виконуючим обов'язки Голови правління - членом правління Воскобоєвим Юрієм Олексійовичем.

Відповідно до п. 11.12.17 Статуту Товариства до компетенції Товариства зокрема, відноситься питання видачі довіреності на здійснення повноважень, що складають компетенцію голови правління, визначену чинним законодавством та цим статутом.

Відтак, укладаючи Договір від імені Товариства Воскобоєв Юрій Олексійович виконуючи обов'язки Голови правління повинен був мати відповідну довіреність, видану згідно положень п. 11.12.17 Статуту.

Як вбачається із п. 22 Договору від імені поручителя він був підписаний Воскобоєвим Юрієм Олексійовичем, який діяв на підставі довіреності №4968 від 10.08.2012 р.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутня довіреність №4968 від 10.08.2012 р., а представник позивача та сам Воскобоєв Юрій Олексійович заперечують її існування.

Більш того, на виконання вимог ухвал суду представником відповідача 1 надані письмові пояснення, в яких Банк як сторона оскаржуваного правочину також заперечувала наявність у нього довіреності на підтвердження повноважень особи, яка зі сторони позивача підписала такий правочин.

Таким чином, оскільки сторонами не доведено факту існування довіреності №4968 від 10.08.2012 р., виданої на ім'я Воскобоєв Юрій Олексійович, суд приходить до висновку про те, що від імені позивача Договір було укладено неуповноваженою особою та всупереч положень ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України.

По-друге, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Наявні в матеріалах справи документи, на які посилається відповідач 1 як на докази наступного схвалення Товариством Договору, не приймаються до уваги як належні докази в розумінні приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

По-перше, долучений до матеріалів відзиву на позовну заяву звіт про фінансові результати Товариства за 9 місяців 2012 року не є належним доказом прийняття до виконання Товариством спірного правочину, оскільки неможливо встановити хто саме надав такий звіт Банку.

Вказана обставина є суттєвою, оскільки наступне схвалення укладеного правочину може мати місце, коли саме уповноважена особа вчиняє певні дії, які свідчать про прийняття оспорюваного правочину до виконання, а у даному випадку невідомо ким саме був поданий такий звіт Товариства.

По-друге, в долучених до матеріалів справи листах Товариства №125 від 14.02.2013 р., №703 від 15.08.2013 р., №866 від 25.10.2012 р., №56 від 25.01.2013 р., №305 від 02.04.2013 р., №568 від 01.07.2013 р., №810/1 від 10.10.2013 р., №811/1 від 10.10.2013 р. та №811/2 від 10.10.2013 р. відсутнє посилання на те, що наявна в таких листах інформація стосовно фінансових результатів діяльності Товариства та укладених ним договорів з іншими контрагентами подається Банку саме на виконання Договору.

При цьому, переписка уповноважених осіб Товариства з Банком без посилання на Договір не може свідчити про прийняття його до виконання, оскільки суд не виключає можливості існування будь-яких інших договорів, укладених між такими особами під час ведення господарської діяльності.

Крім вказаних документів, матеріали справи не містять доказів вчинення Товариством дій, які б свідчили про наступне схвалення оспорюваного Договору. Більш того, подання Товариством даного позову про визнання недійсним Договору свідчить про несхвалення їм такого правочину.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд відзначає, що оскільки Договір було укладено зі сторони позивача неуповноваженою особою, та за відсутності його наступного схвалення, а відтак Договір згідно ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги Товариства про визнання недійсним Договору правомірними та обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір поруки №SR12-157/200, укладений між Публічним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; ідентифікаційний код 21685166) на користь Публічного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» (03039, м. Київ, просп. Науки, 3; ідентифікаційний код 00333581) судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.02.2015 р.

Суддя В.П. Босий