ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р.Справа № 922/5959/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Золочівського району Харківської області, смт. Золочів в інтересах держави в особі Головного управління Державного земельного агенства у Харківській області, м. Харків
до 3 - я особа, яка не 1. Золочівської селищної ради, смт. Золочів , 2. Фермерськеого господарства "Колосок" , смт. Золочів заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків
про скасування рішення, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки
за участю представників:

прокурора - Зливки К.О. (посв. № 013773 від 06.12.2012 р.)

позивача - Букач О.О. (дов. № 32-20-14-17666/0/9-14 від 23.12.2014 р.)

1. відповідача - не з'явився

2. відповідача - Жук О.В. (голова)

третьої особи - Бєляєвої Д.О. (дов. № 10-26/8 від 12.01.2015 р.)

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Золочівського району Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про: - скасування рішення № 2389 XLVIII сесії VI скликання Золочівської селищної ради (надалі - 1. Відповідач) від 12.02.2014 про надання дозволу фермерському господарству «Колосок» (надалі - 2. Відповідач) на короткострокове користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 10 га для вирощування сільськогосподарської продукції; - визнання недійсним договір короткострокового користування земельною ділянкою загальною площею 10 га, вартістю 237 130 грн., на праві оренди від 24.02.2014, укладений між Золочівською селищною радою та ФГ «Колосок»; - зобов'язання ФГ «Колосок» припинити незаконне використання та звільнення займаної земельної ділянки площею 10 га, яка використовується на підставі вищевказаного рішення

Від Прокурора заяв та клопотань не надійшло. У судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Від Позивача заяв та клопотань не надійшло. У судовому засіданні та у наданому, 05.02.2015 р., поясненні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник 1. Відповідача у судове засідання не з'явився, у наданому запереченні проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Від 2. Відповідача заяв та клопотань не надійшло, у наданому 03.02.2015 р. відзиві та доповненні до відзиву, що надано 09.02.2015 р., проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Від третьої особи заяв та клопотань не надійшло, у наданому поясненні зазначає, що правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, а тому суд вважає можливим розглядати справу за наявними в ній матеріалами, як це передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (надалі - ГПК України), не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши присутніх представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Прокурор зазначає, що вивчено питання дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок на території Золочівської селищної ради, встановлено факт порушення земельного законодавства, а саме використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

На підставі рішення № 2389 XLVIII сесії VI скликання Золочівської селищної ради від 12.02.2014 надано дозвіл ФГ «Колосок» на короткострокове користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 10 га для вирощування сільськогосподарської продукції.

На підставі вказаного рішення, в порушення вимог ст.122, 123, 124 ЗК України, Золочівською селищною радою в особі селищного голови Бондаренко Т.А. з однієї сторони та головою ФГ «Колосок» Жук О.В. 24.02.2014 уклали договір короткострокового користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 10 га. для вирощування сільськогосподарської продукції, у тому числі ріллі - 10 га, з оплатою 350 грн. за 1 га в рік, терміном на один рік з 1 січня 2014 року, розташовану за межами населених пунктів на території Золочівської селищної ради.

Відповідно до інформації № 3711 від 15.12.2014, наданої відділом Держземагенства у Золочівському районі, технічна документація на зазначену земельну ділянку, проекти відведення не розроблялися, землевпорядна документація щодо надання в оренду земель до відділу не надходила та не погоджувалась.

Відповідно до інформації відділу Держземагенства у Золочівському районі від 02.12.2014 № 3536 спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки складає 237 130 грн.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши присутніх представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно з рішенням Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.99р. у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в господарському суді (справа № 1-1/99) прокурор звертається до суду в інтересах держави і самостійно визначає та обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави або становить загрозу інтересам держави.

Сторони у справі, в чиїх інтересах прокурор звертається до господарського суду (орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах) є орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надані повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст.121 Конституції України, ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" і ст.2 ГПК України прокурор уповноважений виступати у суді на захист державних інтересів в разі їх порушення внаслідок протиправних дій фізичних або юридичних осіб, що вичиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків виникають з договорів та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави. Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають природні ресурси, які залучені в господарський обіг, так і невикористані в народному господарстві в даний період земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ (ст.5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»). Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Верховною Радою України 06.09.2012 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01.01.2013. Вказаним законом визначено порядок віднесення додержавної та комунальної власності земель, які вважаються розмежованими з дня набрання чинності цим Законом.

Також, внесено зміни до ст. 122 Земельного кодексу України, яка передбачає передачу повноважень з розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності до Державного агентства земельних ресурсів України та його територіальних органів.

Відповідно до наказу начальника Державного агентства земельних ресурсів України № 449 від 21.09.2012 затверджено Положення про Головне управління Держземагенства в Харківській області.

Відповідно до п 4.28. вказаного Положення ГУ Держземагенства в Харківській області передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

У зв'язку з чим ГУ Держземагенства в Харківській обл. і є саме тим уповноваженим органом, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Відповідно до ППВСУ № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України та ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

ФГ «Колосок» використовує земельну ділянку земель сільськогосподарського призначення загальною площею 10 га, у тому числі 10 га ріллі, не уклавши при цьому договір оренди на дану земельну ділянку в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, інтересам держави.

Приймаючи до уваги викладене, договір короткострокового користування земельною ділянкою загальною площею 10 га, у тому числі 10 га ріллі, не має юридичної сили оскільки є неукладеним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оскільки Договір не укладений, то й немає підстав визнати його недійсним в силу вищезазначеного.

Також суд вважає за доцільне зазначити, що держземагенством не було проведено перевірок стосовно використання земельної ділянки, а прокурором не надано жодного доказу, про що свідчить їх відсутність у матеріалах справи.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При звернені з позовом не надано доказів обробітку земельної ділянки та вирощування на ній сільськогосподарської продукції.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією з основних засад судочинства.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами у порядку передбаченому ст. 75 ГПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 173, 174, 179, 180, 193 ГК України, керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43,44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя І.П. Жигалкін