ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015 року Справа № 904/243/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванов О.Г. (доповідач),

суддів: Подобєд І.М., Величко Н.Л.

при секретарі судового засідання: Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: Черкашин О.М. представник, довіреність №24 від 08.01.15;

від відповідача: Сенченко Ю.М. представник, довіреність №25/256-248 від 20.12.13;

Прокурор та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, м. Павлоград, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у справі № 904/243/14

за позовом Комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, м. Павлоград, Дніпропетровська область

до Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "ПАВЛОГРАДСЬКИЙ ХІМІЧНИЙ ЗАВОД", м. Павлоград, Дніпропетровська область

за участю третьої особи Виконавчий комітет Павлоградської міської ради, м.Павлоград, Дніпропетровська область

за участю Дніпропетровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері південного регіону України, м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору на послуги із прийому стічних вод від 02.07.2012 року №02312.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулось Комунальне підприємство "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради до Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод", в якій просить суд визнати недійсним правочин, а саме договір № 02312 від 02.07.2012 року на послуги із прийому стічних вод, який укладено між сторонами, як такого, що не відповідав на момент укладання положенням чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2014р. по справі №904/243/14 колегією суддів (головуючий суддя Рудь І.В., суддя Суховаров А.В., суддя Кармазіна Л.П.) відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача.

За результатами апеляційного оскарження постановою від 24.07.2014р. по справі №904/243/14 колегією суддів (головуючий суддя Тищик І.В., суддя Верхогляд Т.Л., суддя Білецька Л.М.) апеляційну скаргу позивача задоволено. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2014 року у справі № 904/243/14 скасовано. Позов задоволено. Визнано недійсним договір № 02332 на послуги із прийому стічних вод від 02.07.2012р., укладений між сторонами з моменту укладання. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1827,00грн. витрат по сплаті судового збору.

За результатами касаційного оскарження постановою від 15.10.2014р. по справі №904/243/14 колегією суддів (головуючий суддя Корсак В.А., суддя Данилова М.В., суддя Данилова Т.Б.) касаційну скаргу відповідача задоволено частково. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 р. у справі №904/243/14 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2014р. скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.11.2014р. відмовлено відповідачу у допуску справи №904/243/14 до провадження Верховного суду України.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року (суддя Петренко І.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вмотивовуючи рішення, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду Дніпропетровської області Комунальне підприємство "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача повністю.

При цьому скаржник в апеляційній скарзі посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи та на порушення норм матеріального та процесуального права. А саме, на непогодження тарифів на послуги з прийому стічних вод виконавчою міською радою; на підписання спірного договору неповноважною особою.

Вважає, що судом проігноровано факт монопольного становища Відповідача, який шляхом погроз припинення приймання стічних вод тиснув на Позивача під час укладання спірного договору, що не давало можливості КП «Павлоградводоканал» скористатись волевиявленням, як при укладення спірного договору, так і при його виконанні.

Вважає, що судом не виконано вимоги постанови Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2014 року по справі № 904/243/14, де зазначено про необхідність дослідження питання ціни на послуги з приймання стічних вод як істотної умови договору № 02312 від 02.07.2012 року з позиції відповідності такої ціни актам чинного законодавства України та її обов'язкового погодження з виконавчим комітетом Павлоградської міської ради.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Державне підприємство "Науково-виробниче об'єднання "ПАВЛОГРАДСЬКИЙ ХІМІЧНИЙ ЗАВОД" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення, як таке, що було винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доказом визнання правочину, на думку відповідача, є неодноразові проплати по спірному договору а також підписання актів приймання-передачі послуг.

Виконавчий комітет Павлоградської міської ради та Дніпропетровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері південного регіону України про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак процесуальним правом на участь у судовому засіданні апеляційної інстанції не скористалися відзиву на апеляційну скаргу не надали.

В судовому засіданні 16.02.2015 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступна та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

02.07.2012 року між державним підприємством "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод" (виконавець) та комунальним підприємством "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради ( замовник) було укладено договір № 02312 на послуги із прийому стічних вод, за умовами якого виконавець зобов'язався надати послуги замовнику по прийому стічних вод на очисні споруди Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод", а замовник зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих виконавцем послуг на умовах цього договору (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктом 1.2 договору об'єм наданих послуг по прийому стічних вод в ІІ півріччі 2012 року складає вод 230,0 тис. м. куб. на суму 1 308 700 грн. з ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1 договору ціна послуг по прийому стічних вод визначається тарифами, узгодженими сторонами, та погодженими виконавчою міською радою.

Пунктом 3.2 договору встановлено тариф на послуги по прийому стічних вод на момент підписання договору складає 5,69 грн. за 1 м. куб. стічних вод, у тому числі ПДВ 0,95 грн.

Згідно пункту 3.4 договору виконавець включає в тариф на відведення й очищення 1 м. куб. води всі платежі за забруднення водойм у межах лімітів на скидання, установленого органами Держуправління охорони навколишнього середовища України, у собівартість очищення стічних вод міста.

За умовами пункту 4.1 договору замовник зобов'язаний щомісяця, не пізніше 27 числа звітного місяця направляти свого представника для зняття показань обліку й оформлення двостороннього акту про обсяги наданих послуг. У випадку неявки представника замовника, виконавець має право самостійно оформити акт з зазначенням обсягів послуг за місяць. Один екземпляр акту направляється замовнику як повідомлення. При цьому вважається, що даний акт має силу до оплати.

Відповідно до пункту 4.5 договору замовник здійснює передплату в розмірі 100% за надані послуги не пізніше 30 числа місяця попереднього розрахунковому.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що даний договір набирає чинності з 01.07.2012 року і діє до 31.12.2012 року.

Пунктом 10.3 договору визначено, що договір продовжує свою дію щорічно, якщо за місяць до закінчення терміну дії даного договору жодна зі сторін не заявить про свою відмову від договору.

Позивач вважає, що спірний правочин має бути визнаний недійсним, як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме:

- спірний договір підписаний не уповноваженою особою;

- у договорі застосовані тарифи, які не погоджені виконавчим комітетом Павлоградської міської ради;

- на момент укладання спірного договору між сторонами існував діючий договір з того ж предмету.

Предметом розгляду у даній справі є відповідність вказаного договору на послуги із прийому стічних вод вимогам чинного законодавства.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів ) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п.2.1.)

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спірний договір підписано неповноважною особою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналогічні приписи містяться і в ч.1 ст. 181 ГК України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

В обґрунтування недійсності спірного договору позивач посилається на те, що останній підписаний неповноважною особою, оскільки підпис на договорі вчинений не директором КП "Павлоградводоканал" Карпець О.С., а виконуючим обов'язки директора Гордєєвим С.Б.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акту.

Відповідно до п. 11.6. Статуту позивача до повноважень директора, поміж іншим, віднесено представлення підприємства у відносинах з юридичними особами України та інших держав щодо питань діяльності підприємства в межах своєї компетенції без довіреності; укладання від імені підприємства договорів (угод) тощо.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців від 25.12.13р., органом управління юридичної особи КП "Павлоградводоканал" є директор Карпець О.С., який є одночасно підписантом та керівником підприємства (т. 1, а.с. 37- 41).

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, спірний договір з боку позивача підписаний виконуючим обов'язки директора підприємства Гордєєвим С.Б., що діяв на підставі наказу по особовому складу №77-к від 29.05.2012р. про покладення на нього виконання обов'язків директора КП "Павлоградводоканал" у період з 04.06.2012 р. по 03.08.2012р. на термін відпустки директора підприємства Карпець О.С. (т. 1, а. с. 42).

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності, що відображено у п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними.

Таким чином, на час укладання спірного договору посадова особа, що виконувала обов'язки директора підприємства-позивача, мала необхідну дієздатність у розумінні ст. 92 ЦК України і виступала, як представник відповідача.

Навіть якщо погодитись з доводами скаржника і вважати, що посадова особа, яка підписала спірний договір з боку КП "Павлоградводоканал", не мала належних на те повноважень, то і в даному випадку відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки спірний договір після його укладання був схвалений конклюдентними діями позивача.

В силу ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

За приписами пункту 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. визначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено судом, позивачем здійснювалися платежі на виконання умов спірного договору № 02312 від 02.07.2012р., про що свідчить довідка відділення Укргазбанку № 5-180/03-02 від 08.01.2014р. (т. 1, а.с. 67).

Факт здійснення позивачем оплат послуг за спірним договором підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" за вих.№5/180/03-218 від 25.11.2014року (ас. 199 том 2) з якої вбачається, що остання проплата заборгованості за надані послуги позивачем здійснена 31.10.2014р.

Крім того, саме позивач визнає факт здійснення оплати послуг, посилаючись на потребу в послугах наданих відповідачем та заперечує факт того, що оплата послуг свідчить про схвалення позивачем спірного договору.

Доказами схвалення спірного договору є також підписані сторонами акти приймання-передачі послуг в яких вказано саме, що послуги надаються на підставі спірного договору (а.с. 200-212 том 2).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що на час укладання спірного договору посадова особа, що виконувала обов'язки директора підприємства-позивача, мала необхідну дієздатність у розумінні ст. 92 Цивільного кодексу України і виступала, як представник відповідача. Спірний договір після його укладання був схвалений конклюдентними діями позивача.

За викладених обставин посилання скаржника на підписання договору від імені КП "Павлоградводоканал" особою без належних повноважень спростовується матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо непогодження тарифів на послуги з прийому стічних вод виконавчою міською радою, а також про не виконання судом вимог постанови Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2014 року по справі № 904/243/14, де зазначено про необхідність дослідження питання ціни на послуги з приймання стічних вод як істотної умови договору № 02312 від 02.07.2012 року з позиції відповідності такої ціни актам чинного законодавства України та її обов'язкового погодження з виконавчим комітетом Павлоградської міської ради, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" централізоване водовідведення являється господарською діяльністю із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Предметом діяльності позивача серед інших видів діяльності є, зокрема, забір, очищення та постачання води, каналізація, відведення й очищення стічних вод (п. 2.2. Статуту), які не є його основною діяльністю.

Правовідносини позивача та відповідача обумовлюються наступним: КП "Павлоградводоканал" здійснює передачу стічних вод з комунальної системи каналізації міста на біологічні очисні споруди ДП "НВО "ПХЗ", яке здійснює приймання стічних вод через приєднані мережі та здійснює їх очищення.

Відтак предметом спірного договору є приймання стічних вод через приєднані мережі та їх очищення.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України вода стічна, це вода, що утворилася в процесі господарсько-побутової і виробничої діяльності (крім шахтної, кар'єрної і дренажної юди), а також відведена з забудованої території, на якій вона утворилася внаслідок випадання атмосферних опадів.

Відповідно до Класифікації видів економічної діяльності (КВЕД), затвердженої наказом Держкомстату України від 28.03.2006р. № 101 вилучення побутових стічних і дощових вод через каналізаційну систему та іншими засобами, їх оброблення та видалення, видалення стічних вод методом розбавлення, відстоювання, оброблення за допомогою фізичних, біологічних чи інших засобів (код 90.01) є санітарними послугами.

Таким чином, за своєю правовою природою даний договір є договором з надання послуг в сфері збирання і оброблення стічних вод, а не договором на надання та споживання житлово-комунальних послуг, як вважає позивач.

У відповідності до підпункту 2 пункту "а" частини 1 статті 28 Закону країни „Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції на момент укладання договору) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Приписи щодо погодження в установленому порядку питань визначення тарифів на побутові, комунальні, транспортні та інші послуги з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності, існували в зазначеній статті до 31.10.2010 року. Зміни до підпункту 2 пункту "а" статті 28 були внесені Законом України від 01.07.2010 року № 2404-VІ, який набрав чинності з 31.10.2010 року. Новою редакцією даної статті процедура погодження тарифів була виключена.

Зазначеною нормою (а саме, пп. 2 п. "а" ч. 1 ст. 28 Закону країни „Про місцеве самоврядування в Україні") в редакції на момент укладання договору передбачено, що

- тарифи на побутові, комунальні транспортні та інші послуги встановлюються виконавчими органами сільських, селищних та міських рад; в даній частині наведена норма кореспондується з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якого встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону належить до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг;

- тарифи на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Централізоване водовідведення є однією із комунальних послуг у відповідності до абзацу 10 частини 1 статті 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", в якому зазначено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Предметом спірного договору є не надання комунальних послуг, а приймання стічних вод, що поступають від відповідача, очищення їх від забруднення та скид у водоймище, що відповідно з КВЕД є санітарними послугами.

Визначення терміну "водовідведення" здійснено в наступних нормативно-правових актах:

- в абзаці 19 статті 1 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання" централізоване водовідведення визначено як господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом;

- згідно абзацу 6 пункту 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630 централізоване водовідведення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових централізованих систем водовідведення;

- в частині 2 пункту 1.5. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 14 лютого 2001 р. №35/34 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 1 березня 2001 р. за № 183/5374 (що були чинні на момент укладання спірного договору) визначено, що система централізованого водовідведення - комплекс об'єктів, споруд, колекторів, зв'язаних єдиним технологічним процесом відведення та очищення комунальних стічних вод населених пунктів.

Отже, ознаками центрального водовідведення є:

- направленість господарської діяльності на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод;

- застосування централізованих систем водовідведення.;

- наявність очисних споруд, пов'язаних єдиним технологічним процесом відведення та очищення стічних вод.

Позивач не здійснює господарську діяльність, метою якої є задоволення потреб споживачів у відведенні стічних вод, не застосовує централізовані системи водовідведення. Очисні споруди відповідача передбачені технологічною схемою хімічного виробництва та є невід'ємною частиною технологічного процесу підприємства позивача. Послуги позивача по прийманню та очищенню стічних вод, які є предметом договору, не відповідають вищенаведеним ознакам, отже вони не підлягають тарифікації та спеціальному затвердженню, рівно як не можуть встановлюватися національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, оскільки не являються послугами комунальними.

За вказаних обставин посилання скаржника на постанову Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" є безпідставним і не приймається колегією суддів.

У зв'язку з чим, колегія суддів прийшла до висновку, що в даному випадку чинним законодавством України не передбачене обов'язкове погодження тарифів на послуги з прийому стічних вод з виконавчим комітетом Павлоградської міської ради.

Договір № 02312 від 02.07.2012 р. - це договір на послуги із прийому стічних вод. Невід'ємною частиною договору є калькуляція до нього, яка погоджена підписами сторін та скріплена печатками підприємств. Оскільки вищезазначений договір укладено Відповідачем з КП «Павлоградводоканал», а не з виконавчим комітетом Павлоградської міської ради, тому погодження тарифу на послуги з приймання та очищення стічних вод з виконкомом Павлоградської міської ради не є обов'язковим.

Стосовно твердження Позивача, що ціни за спірним договором є регульованими, тому мають бути погоджені відповідно до законодавства, бо діяльність ДП «НВО «ПХЗ» з очищення стічних вод має ознаки природної монополії, внаслідок чого підпадає під державне регулювання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Вказане твердження Позивача базується виключно на припущеннях, без посилань на отримання інформації щодо належності Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "ПАВЛОГРАДСЬКИЙ ХІМІЧНИЙ ЗАВОД" до суб'єктів природних монополій від компетентних органів.

Згідно з ч.2 ст.5 ЗУ «Про природні монополії» Антимонопольний комітет України веде зведений перелік підприємств - суб'єктів природних монополій. Відповідно до вказаного переліку, розміщеному на офіційному веб - сайті Антимонопольного комітету України ДП «НВО «ПХЗ» не входить до суб'єктів природних монополій, що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Антимонопольного комітету України.

Отже, виходячи з вищевикладеного, твердження Позивача, зазначене в апеляційній скарзі, стосовно того, що ціни за спірним договором є регульованими, тому мають бути погоджені відповідно до законодавства, бо діяльність ДП «НВО «ПХЗ» з очищення стічних вод має ознаки природної монополії, визначені ст. 1 ЗУ «Про природні монополії», внаслідок чого підпадає під державне регулювання, є неправомірними та таким, що не відповідають дійсності.

Більш того, у позовній заяві серед підстав для визнання договору недійсним не зазначені вищенаведені доводи Позивача про належність ДП «НВО «ПХЗ» до суб'єктів природних монополій та, як наслідок, що ціни за спірним договором є регульованими, а до початку розгляду справи Позивачем не змінювалися підстави позову.

З огляду на обґрунтованість рішення господарського суду, відповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи та чинному законодавству, вимоги скаржника про скасування рішення є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, м. Павлоград, Дніпропетровська область - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у справі № 904/243/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 20.02.2015 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко