РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/6300/14

За позовом Фізичної особи-підприємця Алексєєвої Мирослави Михайлівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп»

про стягнення 31 250,00 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 18.02.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Львівської області передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Алексєєвої Мирослави Михайлівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп» про стягнення 31 250,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.11.2013 між сторонами був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 0101/32, на підставі якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Польова, 46. За доводами позивача, відповідач належним чином не виконує умови договору щодо сплати орендних платежів, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 31250,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.04.2014, суд, керуючись ст. 15, 17 ГПК України, вирішив передати матеріали справи № 914/1080/14 за підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.04.2014 порушено провадження у справі № 910/6300/14 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 28.05.2014.

26.05.2014 до Господарського суду м. Києва надійшла заява про зупинення провадження у справі 910/6300/14.

У судове засідання 28.05.2014 з'явився представник відповідача, який підтримав заяву про зупинення провадження у справі № 910/6300/14.

Ухвалою суду від 28.05.14 суд зупинив провадження у справі № 910/6300/14 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/1302/14.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням господарського суду Львівської області від 24.06.2014 у справі № 914/1302/14 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп» до ФОП Алексєєвої Мирослави Михайлівни про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним з моменту його укладення відмовлено.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 року № 3262-IV.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ГПК України господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

Враховуючи те, що відсутні обставини, що зумовили зупинення провадження у справі, ухвалою суду від 22.01.2015 поновлено провадження у справі № 910/6300/14 та призначено розгляд справи на 18.02.15.

У судове засідання 18.02.2015 представники сторін не забезпечили явку уповноважених представників, вимог ухвали суду не виконали, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це -складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 листопада 2013 між Фізичною особою-підприємцем Алексєєвою Мирославою Михайлівною (надалі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп» (надалі - відповідач, орендар) було підписано договір № 0101/32 оренди нежитлових приміщень (надалі - договір).

Відповідно до розділу 1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування на умовах цього договору нежитлове приміщення з рампою та промисловою підлогою, загальною площею 274,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Польова, 46. Мета оренди - магазин непродовольчих товарів.

У п. 2.1 договору визначено, що передача приміщення орендарю в оренду і повернення приміщення орендодавцю здійснюється сторонами (представниками сторін) на підставі двостороннього акту приймання-передачі.

У момент підписання акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендуються, після чого орендарю має бути забезпечений безперешкодний доступ до приміщення (п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 3 договору строк оренди складає 36 місяців. Обчислення строку оренди починається з моменту передачі приміщення орендарю за актом приймання-передачі.

Згідно з п.п. 4.1., 4.5. договору розмір місячної орендної плати становить 6 250,00 грн. Оренда плата сплачується орендарем за поточний місяць на підставі цього договору в безготівковій формі в кінці кожного місяця не пізніше кожного 30 або 31 числа поточного місяця.

Як свідчать матеріали справи 01.11.2013 сторонами договору підписано та скріплено печатками акт приймання передачі нежитлового приміщення з рампою та промисловою підлогою загальною площею 274,5кв.м, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Польова, 46.

Отже, підписаний між сторонами договір № 0101/32 від 01.11.2013 є договором найму (оренди).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За доводами позивача, орендодавець належним чином виконав взяті на себе зобов'язання та передав в орендне користування приміщення за договором, проте відповідач в порушення умов договору не здійснює внесення орендних платежів, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 31 250,00 грн.

Отже, спір виник внаслідок неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем зобов'язання щодо сплати орендних платежів за договором оренди нежитлового приміщення № 0101/32 від 01.11.2013 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.06.2014 р. у справі № 914/1302/14, відмовлено в задоволені позовних вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп» до Фізичної особи-підприємця Алексєєвої Мирослави Михайлівни про визнання договору оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р. недійсним. При цьому, відмовляючи в задоволені позовних вимог Господарський суд Львівської області встановив, що договір оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р. є неукладений. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось, а відтак відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України набрало законної сили.

Отже, Господарським судом Львівської області у справі № 914/1302/14 встановлено факт того, що договір оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р. є неукладеним, так як даний договір нотаріально не посвідчений.

Вказаний факт в силу норм ст. 35 ГПК України не підлягає доказуванню при розгляді цього спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Крім іншого, як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 року № 3262-IV, Господарським судом м. Києва 24.09.2014 р. винесено рішення у справі № 914/2282/14 за позовом Фізичної особи-підприємця Алексєєвої Мирослави Михайлівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик-груп» про визнання договору оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р. дійсним, яким в позові відмовлено повністю. Дане рішення було залишено без змін поставною Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р.

Суд зазначає, що п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування /спростування наведеної обставини (факту неукладеності договору оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р.), адже існування даної обставини підтверджують судові рішення у спорах, що виникали між тими ж сторонами (справи №9141302/14 та № 914/2282/14).

Переоцінка факту щодо не укладення договору оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р буде свідчити про поставлення під сумнів судових рішень у справах №9141302/14 та № 914/2282/14, що є неприпустимим.

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулюють відносини з найму (оренди), суд дійшов висновку, що правовою підставою для сплати орендних платежів є договір оренди, який повинен укладатися в письмовій формі.

За таких обставин, враховуючи, що договір оренди нежитлових приміщень № 0101/32 від 01.11.2013 р є неукладеним (таким, що не відбувся), суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право вимагати від відповідача сплати 31 250,00 грн, оскільки Фізична особа-підприємець Алексєєва Мирослава Михайлівна не набула право вимоги до ТОВ «Атлантик-груп» щодо сплати цих грошових коштів на підставі договору оренди, який визнаний судом неукладеним, що є підставою для відмови в позові, так як права та законні інтереси позивача не були порушені відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Судові витрати згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.02.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.