КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/22786/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Грищенко К.М.- представник;

від відповідача: Юхно В.І.- представник;

Собко О.В.-представник;

Ємець А.М.-представник;

Малярчук Ю.Б.-представник;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014

у справі № 910/22786/14 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 23 126 859, 10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення 19 051 000,00 грн. - заборгованості, 905 052,99 - 3% річних, 3 170 806,11 грн. - інфляційного збільшення суми боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш" 19 051 000 (дев'ятнадцять мільйонів п'ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп. - основного боргу, 905 052 (дев'ятсот п'ять тисяч п'ятдесят дві) грн. 99 коп. - 3% річних, 3 170 806 (три мільйони сто сімдесят тисяч вісімсот шість) грн. 11 коп. - інфляційного збільшення суми боргу та 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції по цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" у справі № 910/22786/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 26.12.2014 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 05.02.2015.

19.01.2015 через відділ документального забезпечення суду від Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного госполдарського суду від 05.02.2015 розгляд справи відкладено на 17.02.2015.

17.02.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 17.02.2015 сторони надали свої пояснення по справі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.04.2012 між Публічним акціонерним товариством "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш" (позивач, постачальник) та Дочірньою компанією "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №529 від 18.07.2012 року припинено діяльність Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом її реорганізації - перетворення у Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування") (відповідач, покупець) був укладений договір про закупівлю товарів за державні кошти (договір поставки) УГВ 5384/08-12.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язується у 2012 році поставити покупцеві товари, зазначені в специфікації, що додається до договору і є його невід'ємною частиною (далі специфікація), а покупець - прийняти та оплатити такі товари.

Згідно з п. 1.2 договору, найменування товару, одиниці виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації.

Ціна цього договору включає ПДВ і вказується у специфікації (п.3.1), загальна вартість договору визначається загальною вартістю товару, вказаного в специфікації до цього договору (п.3.6).

Відповідно до п.5.1 договору, строк поставки, умови та місце поставки товару, перелік вантажовідправників і вантажоотримувачів вказуються у специфікації.

Згідно п. 5.3 договору датою поставки товару є дата акту приймання-передачі товару, підписаного уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п.4.1 договору, розрахунки проводяться шляхом: 50% попередньої оплати, яка здійснюється на підставі рахунку на оплату товару у термін до 20 квітня 2012 року в розмірі 19 051 000,00 грн. Постачальник протягом 60 календарних днів з дня надходження коштів як попередньої оплати підтверджує їх використання згідно з актом приймання-передачі товарів або проміжним актом-звітом про використання коштів за призначенням. Решту 50% оплати покупцем по факту поставки після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та підписаного сторонами акту приймання-передачі або видаткової накладної, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у специфікації.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.11.2012 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань (п.10.1).

Відповідно до пункту 1 специфікації №1 до договору, загальна вартість товару, що поставляється по цій специфікації, складає 38 102 000,00 грн.

Пунктом 4 специфікації сторони погодили умови та строк оплати: 50% - попередня оплата, 50% - по факту поставки протягом 30 календарних днів з дати постачання.

18.04.2012 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до п.1 якої у п. 4.1 договору видалено слова та цифри: "у термін до 20.04.2012 року".

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на виконання умов договору Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІкомпресормаш" поставило Публічному акціонерному товариству "Укргазвидобування" товар на суму 38 102 000,00 грн., що підтверджується, підписаним без будь-яких зауважень та скріпленим печаткою юридичних осіб, актом приймання-передачі №46 від 12.02.2013 , копія якого міститься в матеріалах справи.

Проте відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого товару виконав частково, у зв'язку з чим станом на момент подання позову заборгованість за договором поставки складає 19 051 000,00 грн.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти УГВ 5384/08-12 від 02.04.2012 позивач 12.02.2013 поставив відповідачу товар на суму 38 102 000,00 грн., що підтверджується, підписаним представниками сторін, без будь-яких зауважень, та скріпленим печатками юридичних осіб, актом приймання-передачі №46 від 12.02.2013, копія якого міститься в матеріалах справи.

Проте відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого товару виконав частково, остаточний розрахунок за поставлений позивачем товар протягом 30 календарних днів з 12.02.2013 (дати поставки) не здійснив, у зв'язку з чим станом на момент подання позову заборгованість за договором складає 19 051 000,00 грн.

Як вбачається з апеляційної скарги відповідача, останній не оспорює факт поставки позивачем товару, та зазначає, що відповідно до умов даного договору відповідачем був отриманий від позивача товар-установка вироблення та закачування азоту АА ВН-40/25 У1 (далі-азотна станція), за який відповідач вніс 50 % попередньої оплати та відповідно до умов п.4.1 договору та специфікації № 1 до нього мав здійснити остаточний розрахунок на підставі акту приймання-передачі та рахунку.

Проте, в процесі пусконалагоджувальних робіт та проведення відповідних випробувань азотної станції, у т.ч. за участю представників позивача, виникло ряд зауважень щодо її функціонування, спільна робота сторін по усуненню яких триває і на даний час, підтвердженням чого є протокол виробничо-технічної наради від 02.10.2014.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на наступні обставини.

Протоколом технічної наради від 20.04.2012 щодо розгляду питань проектування та будівництва установки вироблення азоту представником позивача - головою правління Нікуліним Л.К. було зазначено, що до складу вартості установки включено шеф-монтажні роботи, пусконалагоджувальні роботи та вартість навчання персоналу.

13.02.2013 на адресу філії відповідача ГПУ "Полтавагазвидобування" від позивача надійшов гарантійний лист № 04/38-002313, за яким постачальник гарантує проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання спеціалістів УСП Котельва ГПУ "Полтавагазвидобування" в межах суми, зазначеної в договорі УГВ 5384/08-12 від 02.04.2012.

Листом від 12.03.2013 за № 04/00-003718 позивач додатково запевнив, що закінчить пусконалагоджувальні роботи в строки, що максимально влаштовують відповідача, при цьому до листа додав затверджений попередній план-графік виконання пусконалагоджувальних робіт.

Таким чином, на думку скаржника, позивач взяв на себе договірні зобов'язання не тільки по поставці товару, а й по проведенню шеф-монтажних робіт, пусконалагоджувальних робіт та по навчанню персоналу.

24.04.2013 року сторонами було підписано акт приймання змонтованого наземного обладнання для проведення комплексного випробування (пусконалагоджувальних робіт). Також в листі від 02.12.2013 за № 04/00-017123 позивач погодився з умовами покупця про зміну п. 6 додатку № 1 до договору та надати гарантію на товар протягом 12 місяців з моменту введення товару в експлуатацію.

В подальшому, за наслідком проведення пусконалагоджувальних робіт азотної станції ААВН-40/25У1 Котелевської УСП філією відповідача ГПУ «Полтавагазвидобування» та позивачем був складений протокол технічної наради від 14.05.2014, відповідно до якого сторони вирішили заборонити проведення на Котелевській УСП ПНР, пуск чи випробування компресорних установок 6ГШ 2,5-1,5/7-250, експлуатація яких загрожує життю та здоров'ю обслуговуючого персоналу. У зв'язку з цим ГПУ «Полтавагазвидобування» наполягала на проведені заміни компресорних установок типу 6ГТТТ 2,5-1,5/7-250, які по причині конструкторських вад не виконують поставлених технічних завдань та становлять небезпеку для життя і здоров'я обслуговуючого персоналу.

Протоколом засідання науково-технічної ради № 9 від 03.06.2014було підтримано пропозицію АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» щодо демонтування (за власні кошти) модуля компресорів високого тиску на базі компресорних установок типу 6ГШ 2.5-1.5/7-250 та проведення випробувань у заводських умовах.

На підставі даного протоколу актом від 13.06.2013, підписаним обома сторонами договору, обладнання (компресорні установки 6ГШ2.5-1.5/7 250 високого тиску МКВТ в кількості 4 одиниці, контейнер модуля МУВК в кількості одна одиниця, екрани Тач - панелей 42 в кількості 4 одиниці станції азотної адсорбційної відцентрової носимої ААВН 40/25 У1 зав. № 01-12) було повернуто позивачу для проведення необхідного об'єму випробувань на предмет відповідності технічному завданню, нормативним документам та ДСТУ.

Також, листом від 11.07.2014 за № 04/00-010070 на адресу філії відповідача ГПУ "Полтавагазвидобування" позивачем було надіслано лист з протоколом технічної наради стосовно проведення пусконалагоджувальних робіт, за яким вирішено розробити та погодити план-графік проведення пусконалагоджувальних робіт для доопрацювання в заводських умовах до моменту повторних випробувань блоку ААВН-40/25 У1 на Котелевській УСП, а також інші роботи в заводських умовах. Вказаний протокол підписано представниками Позивача.

Листом від 03.09.2014 за № 04/00-012923 від позивача надійшов план-графік проведення пусконалагоджувальних робіт, за яким ці роботи проводяться з 05.09.2014 року по 30.09.2014 року.

Станом на поточну дату обладнання залишається на заводі позивача через невідповідність технічним характеристикам, передбаченим договором купівлі-продажу.

Таким чином, на думку скаржника, акт приймання-передачі установки вироблення та закачування азоту на суму 38 102 000 грн. від 12.02.2013 був фактично анульований актом від 13.06.2013 про повернення обладнання на доопрацювання. А отже, даний акт не може вважатись підставою для проведення остаточного розрахунку.

Отже, на думку скаржника, на момент звернення з позовом позивачем не були виконані договірні зобов'язання з поставки товару належної якості, а отже строк виконання грошових зобов'язань, передбачених договором, для відповідача не настав.

В обґрунтування своєї позиції по справі відповідачем долучено до матеріалів апеляційної скарги докази, що не були розглянуті судом першої інстанції, а саме-копію акту від 13.06.2013, копію протоколу № 9 від 03.06.2014 та копію протоколу від 14.05.2014.

В обґрунтування неможливості надання вказаних документів до місцевого господарського суду до прийняття рішення , скаржник посилається на обставини, які є об"єктивними на його думку.

Згідно частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на те, що акт приймання-передачі установки вироблення та закачування азоту не є остаточним документом для проведення оплати, не підтверджується ні договором, ні специфікацією, ні іншими матеріалами справи.

Цей акт приймання-передачі підтверджує виконання з боку позивача всього обсягу зобов"язань за договором.

В протоколах нарад, на які посилається відповідач, жодним чином не йде мова про зміну умов оплати за поставлене обладнення.

Що стосується пусконалагоджувальних робіт, як підстав для проведення остаточного розрухунку,на які посилається відповідач в апеляційній скарзі , то договір, специфікація і додаток до договору такого не містять.

Проаналізувавши правовідносини сторін, колегія суддів зазначає,що уданому випадку, після передачі обладнання за актом приймання-передачі, наступив гарантійний строк.

Питання щодо цього регулюється п.п. 7.2, 7.3 Договору.

Пункт 7.4 Договору навіть передбачає сплату штрафу в розмірі 20 % від вартості товару неналежної якості.

Протоколи нарад, на які посилається відповідач, свідчать про те, що повернуте в період гарантійного строку обладнання проходить випробування.

Згідно до акту від 13.06.2014, компресорні установки повернуті саме для проведення необхідних випробувань.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що на даний час повернуте обладнання знаходиться в справному стані і відповідач може його забрати для подальшого використовування.

Колегія суддів наголошує на тому, що компресорні установки були повернуті для доопрацювання 13.06.2014, тобто через 1 рік 4 місяці після прийняття їх відповідачем (див. акт приймання-передачі від 12.02.2013).

Протоколи нарад, на які посилається відповідач, є внутрішніми документами підприємства відповідача, а обставини, викладені в них, не змінюють жодним чином правовідносини сторін за договором.

Незважаючи на ряд зауважень скаржника щодо функціонування азотної станції, вказаний договір є чинним та у судовому порядку не визнанний недійсним.

Доказів звернення відповідача до суду з позовом про внесення змін до договору, розірвання договору, або повернення суми сплачених коштів матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що обов'язок по доказуванню покладений на сторони судового процесу, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню повністю в сумі 19 051 000,00 грн.

Позивач за прострочення строків сплати за поставлений товар, нарахував та просить стягнути з відповідача 905 052,99 грн. 3% річних та 3 170 806,11 грн. інфляційного збільшення суми боргу за період прострочення грошового зобов'язання з 15.03.2013 року по 13.10.2014 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми боргу, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми боргу підлягають задоволенню повістю у розмірі 905 052,99 грн. та 3 170 806,11 грн. відповідно, за визначений позивачем період прострочення.

Враховуючи викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому ухвала є законною та обґрунтованою. Підстав для зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/22786/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22786/14 повернути Господарському суду м.Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко