ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"09" лютого 2015 р.Справа № 916/4851/14
За позовом Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області
до відповідачів: 1) Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району
2) фермерського господарства "Веста-Юг"
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерства оборони України
про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії
Суддя Цісельський О.В.
За участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача 1: Турченко А.В. довіреність від 02.01.2015р.
від відповідача 2: Стратулат С.Д. довіреність від 18.12.2014р.
від третьої особи: не з`явився
СУТЬ СПОРУ: Позивач, Тарутинська районна державна адміністрація (надалі Тарутинська РДА), звернувся до господарського суду Одеської області із позовною заявою до білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (надалі Б-Дністровська КЕЧ) та фермерського господарства "Веста-Юг" (надалі ФГ "Веста-Юг") в якій просить суд - визнати недійсним договір №1-2014 від 07.04.2014р. про передачу 7000 гектарів землі для виробництва сільськогосподарських культур, укладений між Б-Дністровською КЕЧ району та ФГ "Веста-Юг"; зобов`язати ФГ "Веста-Юг" повернути земельну ділянку до земель запасу державної власності на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області, передану Б-Дністровською КЕЧ району за договором №1-2014 від 07.04.2014р.; зобов`язати Б-Дністровську КЕЧ району зняти з обліку земельну ділянку загальною площею 7000 га, яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області та є такою, яка не надана у власність або користування ш є землями запасу державної власності.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.07.2012р. позовну заяву № 4997/14 прийнято до розгляду, порушено провадження по справі № 916/4851/14, до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Міністерство оборони України та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
05.01.2015р. від позивача надійшла заява (вх. № 71/15) про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач зменшив свої позовні вимоги, а саме виключивши з їх складу вимогу щодо зобов`язання ФГ "Веста-Юг" повернути земельну ділянку до земель запасу державної власності на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області, передану Б-Дністровською КЕЧ району за договором №1-2014 від 07.04.2014р. Зазначена заява прийнята судом до розгляду.
15.01.2015р. ухвалою суду за письмовим клопотанням представника Б-Дністровської КЕЧ (вх. № 2-166/15) термін розгляду справи було продовжено на 15 днів.
Представник позивача Тарутинської РДА, заявлені позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позові та додаткових поясненнях до нього, просить суд їх задовольнити в повному обсязі, проте, в судове засідання, що відбулося 09.02.2015р. не з`явився, про поважність підстав неявки суд не повідомив.
Представник відповідача 1 Б-Дністровської КЕЧ, проти позову заперечує, з підстав, викладених у відзивах на позов, просить суд у задоволені позову відмовити повністю.
Представник відповідача 2 ФГ "Веста-Юг", проти позову також заперечує, з підстав, викладених у відзиві на позов, просить суд у задоволені позову відмовити повністю.
Третя особа МОУ, про час та місце судових засідань повідомлялася своєчасно, що підтверджується протоколом судового засідання від 15.01.2015р., але в судове засідання що відбулося 09.02.2015р. її представник не з`являвся, про поважність неявки суд не повідомив, як вбачається із письмових заперечень проти позову заперечує в повному обсязі.
Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ України № 18 від 26.12.2011р., зокрема, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК, а саме, у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.
В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.
Відповідно до ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані учасниками судового процесу докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:
30.07.2010р. Білгород-Дністровською КЕЧ району було отримано Свідоцтво про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах.
24.09.2013р. відбулася нарада з керівним складом органів військового управління Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ з питань, зокрема, використання земель оборони у сільськогосподарських цілях на полігонах ЗСУ під керівництвом міністра оборони України.
За результатами наради були прийняті рішення, оформлені протоколом за № 53, відповідно до яких структурні підрозділи МОУ було зобов`язано, зокрема: департамент економічного розвитку МОУ - в термін до 10.10.2013р. провести моніторинг вартості надання послуг з вирощування сільськогосподарської продукції у регіонах, де маються військові полігони; Головному КЕУ МОУ - в термін до 01.11.2013р. спільно з ГШ ЗСУ провести інвентаризацію земель, на яких є можливість вирощувати сільськогосподарську продукцію; в термін до 01.10.2013р. квартирно-експлуатаційними органами, які мають свідоцтва, укласти договори щодо надання послуг з вирощування сільськогосподарської продукції, тощо; ГШ ЗСУ в термін до 01.10.2013р. військовим и частинами, які мають свідоцтва, укласти договори щодо надання послуг з вирощування сільськогосподарської продукції; в термін до 01.11.2013р. спільно з ГоловКЕУ провести інвентаризацію земель полігонів ЗСУ, підготувати план-схеми сільськогосподарських дільниць, на яких є можливість вирощувати сільськогосподарську продукцію.
25.09.2013р. на реалізацію рішень, прийнятих на нараді міністра оборони України 24.09.2013р. ТВО першого заступника начальника ГШ ЗСУ було видано окреме доручення, відповідно до якого керівному складу МОУ було доручено, зокрема:
привести стан спільного використання земель оборони до вимог чинного законодавства;
не допустити порушень законодавства України з питань використання земель оборони під час використання земель оборони у сільськогосподарських цілях суб`єктами господарювання;
до 26.09.2013р. уточнити площі полігонів, які будуть виділятися під види господарських культур та погодити їх з ГоловКЕУ МОУ;
до 27.09.2013р. визначити та погодити з Департаментом економічної діяльності МОУ цінові показники оренди земельних ділянок полігонів в залежності від територіального розміщення;
договори щодо оренди визначених земель підписувати терміном на один рік, тощо.
07.04.2014р. між Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району (сторона 1) та фермерським господарством "Веста-Юг" (сторона 2) було укладено договір № 1-2014 за умовами п.1.1. якого з метою додаткових джерел фінансування та відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" від 27.11.2003р. № 1345-ІV Сторони за цим договором домовилися про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, які надані стороні 1 в безстрокове користування та можливостей сторони 2 діяти, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, а саме випасу худоби та заготівлі сіна.
За умовами п.1.2. договору сторони домовилися, що обробіток землі буде здійснюватися наступним чином: сторона 1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур; сторона 2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідній комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування сільськогосподарських культур та заготівлі сіна які обумовлені договором.
Як вбачається із п.3.1. договору сторона 1 за цим договором зобов`язувалася: залучити для вирощування сільськогосподарської продукції, яка буде проводитися стороною 2 земельної ділянки, що надані стороні 1 в безстрокове користування, згідно індивідуальної картки обліку земельної ділянки № 97; з якої Білгород-Дністровська КЕЧ району може виділити для спільного використання вирощування зернових та технічних культур сім тисяч гектарів земель, що не надані у власність або у користування та перебувають у запасі, терміном на один рік тобто до 06.04.2015р. тощо.
Сторона 2 за п.4.1. оспорюваного договору зобов`язувалася: проводити господарську діяльність з використанням залучених земельних ділянок, тощо.
Пунктом 5.1. договору визначено, що сторона 2 перераховує стороні 1 грошові кошти в сумі 420 000 грн. тобто з розрахунку 60 грн. за один гектар за рік.
Оплата за вирощування сільськогосподарської продукції, передбачена п.5.2. погоджена сторонами у наступному вигляді: в строк до 15.10.2014р. сторона 2 перераховує стороні 1 суму 210 000 грн. і наступні 210 000 грн. перераховує у строк до 06.04.2015р. В такому разі Сторона 2 самостійно на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм.
Пунктом 8.5. договору встановлено, що в разі порушення його умов, безпідставної відмови від виконання зобов`язань за цим договором, дострокове розірвання договору без поважних причин в односторонньому порядку або нанесення збитку іншій стороні винна сторона зобов`язана сплатити на користь потерпілої сторони штраф (пеню) у розмірі 10% від вартості свого внеску за цим договором, а також суму нанесеного збитку та суму неодержаного прибутку (втраченої вигоди) на який могла розраховувати потерпіла сторона в разі належного виконання зобов`язання винною стороною, тощо.
У відповідності до п.9.1. договору він вважається укладений і набирає чинності з моменту його укладення.
Договір укладений строком на один рік (п.9.2.).
Пунктом 9.7. договору встановлено, що він припиняється в порядку та на умовах, що визначені у ст.1141 ЦК України.
Згідно із п.9.11. договору сторони мають право достроково розірвати договір, попередив іншу сторону за 10 діб до часу розірвання договору.
Пунктом 10.1. договору передбачено, що схема земельних ділянок, яки використовуються для вирощування сільськогосподарської продукції в двох примірниках на одному аркуші по одному для кожної сторони.
25.11.2014р. від ФГ "Веста-Юг" на ім`я начальника Білгород-Дністровської КЕЧ району було направлено лист, відповідно до якого із посиланням на те, що 19.11.2014р. до ФГ "Веста-Юг" надійшла позовна заява від Тарутинської РДА щодо розірвання оспорюваного договору, у зв`язку із тим, що зазначена земельна ділянка не належить до МОУ.
Враховуючи зазначене, ФГ "Веста-Юг" повідомило Білгород-Дністровську КЕЧ району, що на підставі п.9.11. договору він вважається розірваним, а земельна ділянка загальною площею 7000 га переданою Білгород-Дністровської КЕЧ району.
Як зазначає у позові позивач, на його думку оспорюваний договір укладений відповідачем 1 без достатніх повноважень для його укладання, окрім того, на думку позивача оспорюваний договір за своєю суттю є скритою формою договору оренди земельної ділянки, а також в супереч чинному законодавству відповідач 1 не погодив укладений договір із позивачем, що й стало підставою для звернення позивача до господарського суду Одеської області з відповідним позовом.
Проаналізувавши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення прокурора та представників сторін, суд дійшов наступних висновків:
Щодо права позивача на звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Відповідно до приписів ст.ст.13, 41 Конституції України від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до абз.5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
З урахуванням наведеного, суд вважає що у позивача є повне законне право для звернення до суду із відповідним позовом.
Щодо позовної вимоги про визнання договору недійсним:
Відповідно до Указу Президента України "Про затвердження положень про Міністерство оборони України та Генеральний штаб Збройних Сил України" від 21.08.1997р. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Відповідно до Закону України "Про Збройні Сили України" організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Білгород-Дністровська КЕЧ району є установою Міністерства оборони України, майно якого відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського кодексу України перебуває у державній власності та закріплене за ним на праві оперативного управління.
Згідно зі ст. 141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.
Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти.
Кабінет Міністрів України встановлює перелік державного майна, яке безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад (комунальну власність). Передача об`єктів господарського призначення з державної у комунальну власність здійснюється в порядку, встановленому законом.
Не можуть бути об`єктами передачі з державної у комунальну власність підприємства, що здійснюють діяльність, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.
Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.
Відчуження суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Продаж суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.
Відповідно до покладених на Міністерство оборони України завдань, останнє здійснює державне управління в галузі Збройних Сил України та згідно положень ст.ст. 73, 136 ГК України є представником власника і виконує його функції щодо контролю за використанням, збереженням та ефективним використанням державного майна, закріпленого за МОУ та його відокремленими структурними підрозділами.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Частина 1 ст.4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлює, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2014р. між Білгород-Дністровською КЕЧ району (сторона 1) та ФГ "Веста-Юг" (сторона 2) було укладено договір № 1-2014 за умовами п.1.1. якого з метою додаткових джерел фінансування та відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" від 27.11.2003р. № 1345-ІV Сторони за цим договором домовилися про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, які надані стороні 1 в безстрокове користування та можливостей сторони 2 діяти, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, а саме випасу худоби та заготівлі сіна.
Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Із системного аналізу оспорюваного договору суд дійшов висновку, що він містить в собі ознаки декілька правочинів, а саме: договору найму та договору про надання послуг.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Стаття 901 ЦК України встановлює, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
З системно-правового аналізу оспорюваного договору, суд дійшов до висновку, що метою зазначеного договору було надання відповідачем 1 можливості здійснювати відповідачем 2 господарської діяльності із використанням земельної ділянки загальної площею 7000 га та знаходиться у державної власності, а також надання стороною 2 стороні 1 послуг по вирощуванню сільськогосподарської продукції.
Судом встановлено, що відповідачем 2 було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 210 000 грн.
Тобто, на думку суду, відповідач 2 сплатив відповідачу 1 грошові кошти за використання земельної ділянки із складу земель оборони в своїй господарській діяльності.
Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Проте, як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні, а відповідачами у встановленому законом порядку суду не надано доказів: по-перше, передачі, у встановленому законом порядку стороною 1 стороні 2 земельної ділянки загальною площею 7000 га, по-друге, земельні ділянки, що передавалися відповідачем 1 відповідачу 2 за оспорюваним договором не мають ознак індивідуального визначення, що протиречить приписам Земельного та Цивільного кодексів України, по-третє, відповідачі не надали доказів погодження оспорюваного договору з органами місцевого самоврядування або з місцевими органами виконавчої влади (РДА) і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, як то передбачено приписами Закону України "Про використання земель оборони".
У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
Стаття 13 ЦК України встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Частина 1 ст. 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами. 1, 2, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину вказаних вимог є підставою недійсності правочин (ст. 215 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, (ст. 236 Цивільного кодексу України).
Крім того, згідно ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.09р. №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що договір № 1-2014 від 07.04.2014р. про передачу 7000 гектарів землі для виробництва сільськогосподарських культур, укладений між Б-Дністровською КЕЧ району та ФГ "Веста-Юг" не відповідає приписам вищенаведеного законодавства, а тому його слід визнати недійсним. При цьому суд звертає увагу, що розірвання оспорюваного договору сторонами не є підставою яка впливає на оцінку дійсності або недійсності оспорюваного договору.
Щодо вимоги позивача зобов`язати Б-Дністровську КЕЧ району зняти з обліку земельну ділянку загальною площею 7000 га, яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області та є такою, яка не надана у власність або користування ш є землями запасу державної власності, суд дійшов до висновку, що ця вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Стаття 1 і ст.2 Закону України "Про оренду землі" передбачає що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності. Відносини пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Стаття 4 Закону України "Про оренду землі" передбачає, орендодавцем земельних ділянок, що перебувають у державні власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.
Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина 2 статі 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України". Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств. будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.
За приписами статті 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.
Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
Відповідно до абзацу третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Як зазначає позивач, підставою для задоволення його позовної вимоги є то, що згідно "Положення про органи КЕЧ району Міністерства оборони України" та Наказу Міністра оборони України № 483 від 1997 року "Про порядок обліку земель оборони в органах КЕЧ (району)" підставою для обліку земельної ділянки в органах КЕЧ є копія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, отриманого відповідно до вимог ст.126 Земельного Кодексу України.
Водночас, незважаючи на відсутність у Білгород-Дністровської КЕЧ району державного акту про право постійного користування спірною земельною ділянкою, який посвідчує наявність відповідного права, але не породжує, змінює або припиняє певні права та обов`язки, право постійного користування, набуте на підставі постанови Ради народних комісарів УРСР від 1945 року та рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 року, залишається за Міністерством оборони України, а тому ці землі відносяться до земель оборони, є державною власністю та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування.
Окрім того, наказом начальника Болградського гарнізону від 11.04.2011р. № 3 земельна ділянка загальновійськового полігону "Тарутинський" закріплена за Білгород-Дністровською КЕЧ району. Означений наказ на час розгляду справи в суді є дійсним ні ким не оскаржений та не скасований.
Облік земельних ділянок в органах КЕС ЗС України врегульовано "Інструкцією з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційних служб Збройних Сил України", затвердженої наказом МОУ від 22.12.2011р. № 795.
Так, п.1.3. вищевказаної Інструкції передбачено, що "Облік земельних ділянок ведеться у квартирно-експлуатаційних відділах (КЕВ), квартирно-експлуатаційних частинах районів (КЕЧ) за формами №403 та 404 додатка №1 до наказу МОУ від 24.12.2010р. №690".
Згідно "Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України», затвердженого Наказом Міністерства оборони України 03.07.2013р. № 448 облік фондів військових містечок, квартирного майна та земельних ділянок полягає в оформленні первинних документів, здійсненні своєчасних, повних, достовірних і точних записів у книгах (картках) кількісного обліку (накопичувачах інформації ПЕОМ) усіх операцій, пов`язаних з прийманням (передачею), зміною якісного (технічного) стану та списанням з кількісного обліку будівель і споруд (п.5.17.); Уся документація з кількісного обліку фондів військових містечок та земельних ділянок зберігається у відповідному КЕВ (КЕЧ) (п.5.18.); за організацію обліку відповідають начальники відповідних КЕВ (КЕЧ). Особи, що безпосередньо ведуть облік, відповідають за правильне оформлення (у межах обов`язків) усіх облікових документів згідно з чинним законодавством України (п.5.19.).
Тобто обов`язок ведення обліку земельних ділянок, закріплених за органами КЕЧ покладено на них чинним законодавством України, а тому підстав для задоволення вимоги позивача щодо зняття з обліку земельної ділянки загальною площею 7000 га, яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області та є такою, яка не надана у власність або користування ш є землями запасу державної власності є необґрунтованими, не законними, а тому задоволенню не підлягають.
Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом не приймаються до уваги позиція позивача щодо відсутності у Білгород-Дністровської КЕЧ району права користування земельною ділянкою, що Білгород-Дністровська КЕЧ району не наділена правом розпоряджатися землями державної власності, що Білгород-Дністровська КЕЧ району не є органом виконавчої влади та не наділена правами орендодавця відповідно до вимог Земельного Кодексу України та Закону України "Про оренду землі" так як зазначені ствердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та приписами Закону України "Про використання земель оборони".
Також судом не приймаються до уваги заперечення Білгород-Дністровської КЕЧ району щодо безпідставності поданого Тарутинської РДА позову, з підстав, викладених у Пленумі ВСУ № 9 від 06.11. 2009 року.
Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Оскільки позивачем у позові невірно зазначені норми Законодавства, що регулюють спірні правовідносини сторін, а у відповідності до абз.2 п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову), у зв`язку з чим, суд за власною ініціативою застосовує правильні норми закону, що регулює правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами.
З огляду на вищевикладене та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку що позовні вимоги Тарутинської РДА частково підтверджуються матеріалами справи, є обґрунтованими та законним, а тому підлягають частковому задоволенню.
Згідно статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідачів у розмірі по 609 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області - задовольнити частково.
2. Визнати недійсним договір №1-2014 від 07.04.2014р. про передачу 7000 гектарів землі для виробництва сільськогосподарських культур, укладений між Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району та фермерським господарством "Веста-Юг".
5. В іншій частині позову відмовити.
Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.
Накази видати в порядку ст.116 ГПК України.
Повний текст рішення складено 14.02.2015р.

Суддя О.В. Цісельський