ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.15р. Справа № 910/21246/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк", м. Дніпропетровськ

про визнання договору оренди приміщення від 01.11.2009р. недійсним

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Закуренко Т.М., дов. № б/н від 20.07.12р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди приміщення від 01.11.2009р., який укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Акцент-банк".

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у провадженні господарського суду м. Києва знаходиться господарська справа за позовом ПрАТ „Акцент-Банк" до ТОВ „СТ-Дент" про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій за договором оренди приміщення від 01.11.2009р. ТОВ „СТ-Дент" не визнає заявлену банком заборгованість з орендної плати, оскільки вважає договір оренди недійсним, з тих підстав, що при укладанні спірного договору сторонами не досягнуто згоди щодо таких істотних умов як предмет, ціна та строк дії договору оренди. Крім того, вважає, що в порушення ст.. 761 ЦК України, відповідач на час укладання спірного договору не був власником предмета оренди та не мав права укладати даний договір. Наведе вважає підставами для визнання договору оренди від 01.11..2009р. недійсним на підставі ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що договір оренди приміщення від 01.11.2009р. є дійсним, так відповідає вимогам ст. 284 Господарського кодексу України, а посилання позивача на те, що вказаний договір є недійсним в силу того, що сторонами не досягнуто згоди щодо його істотних умов, спростовується змістом договору. Окрім того, фактичні дії сторін свідчать про те, що договір був укладений та в подальшому схвалений сторонами, що підтверджується актом здачі-приймання приміщення від 16.11.2009р., проведеними платежами позивача на користь відповідача, з зазначенням платежу „за оренду приміщення відповідно до договору від 01.11.2009р." Крім того, надав документи на підтвердження набуття Українським кредитним банком, правонаступником якого є відповідач, права власності на спірне приміщення. Просив в позові відмовити.

В судове засідання 09.02.15р. представник позивача не з'явився. 05.02.15р. подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, про що свідчить підпис повноважного представника в розписці від 05.02.15р.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалася перерва з 13.01.2015р. по 05.02.2015р., з 05.02.2015р. по 09.02.2015р.

В порядку ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

01.11.2009р. між Публічним акціонерним товариством "А-банк"(орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" (орендар) укладено договір оренди приміщення (надалі-Договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (оренду) частину приміщення, визначене у Договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності, яке належить орендодавцю на правах власності (п.1.1 Договору).

Згідно п.1.2 Договору частина приміщення, яка передається в оренду за Договором (надалі-приміщення), знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 39/41, загальною площею 696,95 м.кв. В користування орендареві передається приміщення площею 101, 5 кв.м.

За умовами п. 1.3 Договору відновлювальна вартість приміщення, що передається у оренду, становить 538 915,265 грн.

Відповідно до п.1.4 Договору приміщення надається орендареві для використання його у діяльності орендаря, як стоматологічна клініка.

Згідно до п. 2.1 Договору приміщення передається орендодавцеві і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім платити за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем.

У п. 2.2 Договору сторони угодили, що орендна плата підлягає сплаті до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим, із розрахунку 100 грн. за 1 кв.м., в.т.ч. ПДВ-16,67 грн., за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (індексація).

Відповідно до п.7.1 цей Договір укладається на строк по 31.10.12р.

На виконання умов п. п. 5.1, 5.2 Договору, 16.11.2009р. орендодавець передав, а орендар прийняв згідно договору оренди приміщення від 01.11.2009р. у користування приміщення загальною площею 101,5 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, пр-т. Перемоги, 39/41, про що сторонами складений та підписаний акт здачі-приймання приміщення (а.с. 28).

З підстав, зазначених у позові, позивач вважає договір оренди приміщення недійсним, що і є причиною виникнення спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема шляхом визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, у тому числі шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно наведеної правової норми, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Частиною третьої статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Одночасно, за приписами п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. № 12 „Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2. 5. 1 вказаної постанови, слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Отже, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Крім того у відповідності із п. 2.10 зазначеної постанови, в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається за матеріалів справи, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін.

Водночас, за змістом спірного договору сторони узгодили такі істотні умови Договору як предмет договору (розділ 1 Договору), плату за користування орендованим приміщенням (Розділ 2 Договору) та строк такого користування (п. 7.1 Договору).

Крім того, як встановлено судом, на виконання умов Договору позивач сплачував орендну плату відповідачеві, що підтверджується меморіальними ордерами, платіжними дорученнями, з зазначенням платежу за оренду приміщення відповідно до договору від 01.11.2009р. (а.с. 29-32), та банківськими виписками (а.с. 33 - 39).

Одночасно, посилання позивача на відсутність у відповідач на час укладання спірного договору прав на його укладання, оскільки на той час банк не був власником предмета оренди, спростовуються поясненнями відповідача та наданими на їх підтвердження відповідачем до матеріалів справи доказами (а.с. 41-42, 77-79, 104-105).

Таким чином, посилання позивача на невизначення сторонами предмету оренди, розміру орендної плати та строку дії договору, як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним, суд вважає необґрунтованими та зазначає, що спірний договір оренди приміщення укладений відповідно до норм чинного законодавства, у зв'язку з чим правові підстави для визнання зазначеного договору недійсним відсутні.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено -14.02.15р.