ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа № 914/3622/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі суддів:

головуючого-судді Бонк Т.Б.,

суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.

при секретарі судових засідань Борщ І. О.

за участю представників сторін:

від позивача - Стадник І.В. (представник за довіреністю)

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО», с. Завидче, Львівська обл., від 12.01.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, суддя Долінська О.З.

у справі № 914/3622/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Системи розвитку бізнесу», м. Київ,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО», Львівська обл.,

про стягнення заборгованості в сумі 122 483,46 грн. (згідно заяви про уточнення позовних вимог)

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі № 914/3622/14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Системи розвитку бізнесу» до Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО» про стягнення заборгованості на суму 147 165,96 грн. задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Системи розвитку бізнесу» 99 000,12 грн. основного боргу, 3 043,23 грн. - 3% річних, 14 058,00 грн. інфляційних втрат, 6 382,11 грн. - пені, 3 350,00 грн. понесених витрат наданих адвокатських послуг та 2 516,67 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, отримавши від позивача товар на суму 275 169,12 грн., оплатив його лише частково на суму 177 948,88 грн., при цьому непогашеною залишалась сума основної заборгованості в розмірі 99 000,12 грн., на яку, у зв'язку з порушенням договірного зобов'язання, позивачем нараховано пеню згідно укладеного договору, а також три відсотки річних та інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України, які підставно заявлені позивачем до стягнення.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2014 року у справі 914/3622/14 у частині стягнення штрафних санкцій скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Системи розвитку бізнесу» до Товариства з обмеженою відповідальністю «В. Д. С. АГРО» про стягнення штрафних санкцій, зокрема 3 043,23 грн. - 3% річних, 14 058,00 грн. інфляційних втрат, 6 382,11 грн. - пені відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано всіх обставин справи, вважає, що суми штрафних санкцій та суми згідно ст. 625 ЦК України розраховані невірно.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Системи розвитку бізнесу» та Товариством з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО» 07 листопада 2012 року було укладено договір поставки № 0711. Згідно умов договору (п. 1.1.) постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю Товар, а Покупець зобов'язується прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату.

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що кількість, якість та одиниця виміру товару вказується у специфікаціях до даного Договору та передбачаються у супроводжуючих документах на кожну окрему партію Товару.

Згідно п. 3.1. Договору ціна одиниці товару та загальна вартість кожної окремої партії Товару вказуються у Специфікаціях до даного Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору.

У відповідності до п. 3.2. Договору, оплата за товар здійснюється на підставі рахунку - фактури, виставленого постачальником, протягом 24 (двадцять чотирьох) календарних днів з моменту поставки Товару, в національній валюті України - гривні, на розрахунковий рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 3.4. Договору).

Згідно погодженої специфікації до Договору від 16.08.2013 року (Додаток № 17) (а.с.16). найменування товару - шрот соєвий.

Відповідачем було отримано від позивача товар по вказаному Договору, на загальну суму 275 169,12 грн., що підтверджується видатковою накладною №525 від 19.08.2013 р., підписаною позивачем і відповідачем без заперечень та скріпленою печатками сторін (а.с.17).

Однак, в порушення умов договору, відповідачем лише частково проведено оплату отриманого товару - на суму 177 948,88 грн., що вбачається із наявних в матеріалах справи банківських виписок.

Відтак, залишок основного боргу по Договору №0711 від 07.11.2012 р. відповідача перед позивачем становить 99 000,12 грн.

Позивачем на адресу відповідача було направлено лист №1519 від 27.11.2013 р. про погашення заборгованості за поставлений товар.

Предметом спору (згідно заяви про уточнення позовних вимог від 12.12.2014 року) є стягнення з відповідача 99000,12 грн. основного боргу, 3043,23 грн. - три відсотки річних, 14058,0 грн. інфляційних втрат, пені у розмірі 6382,11 грн.

В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем залишку основного боргу, нарахованих штрафних санкцій та інших сум згідно ст. 625 ЦК України.

Як встановлено, між сторонами виникли зобов'язання на підставі договору поставки №0711 від 07.11.2012 р.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст.692 Цивільного кодексу України, вказує на те, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст. 530 ЦК України закріплено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

В даному випадку, п. 3.2 Договору встановлено строк оплати товару, а саме - оплата за товар здійснюється на підставі рахунку - фактури, виставленого постачальником, протягом 24 (двадцять чотирьох) календарних днів з моменту поставки Товару, в національній валюті України - гривні, на розрахунковий рахунок постачальника.

Отже, кінцевою датою оплати товару було 12 вересня 2013 року. Проте, як вбачається з фактичних обставин справи, відповідачем належно не виконано договірне зобов'язання, зокрема, проведено лише часткову оплату отриманого товару на загальну суму 177 948,88 грн., що підтверджується банківськими накладними (а.с. 63-71), непогашеною залишилась сума основної заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі - 99 000,12 грн.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції проте, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 99 000,12 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Слід зазначити, що скаржником в апеляційній скарзі не було зазначено заперечень стосовно задоволених судом першої інстанції вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 99 000,12 грн., ним було оскаржено рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення штрафних санкцій та сум згідно ст. 625 ЦК України.

Згідно ст.610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перебіг такого строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.6.2.1 Договору, у випадку порушення строків оплати Товару, визначених у п. 3.2. даного Договору, покупець сплачує на вимогу постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день прострочення від вартості поставленого, але неоплаченого товару, та відшкодовує збитки отримані постачальником у зв'язку із несвоєчасним розрахунком покупцем за поставлений товар.

Як вбачається з розрахунку пені, то таку позивачем було правомірно нараховано за період з 13 вересня 2013 року по 12 березня 2014 року в сумі 6382,11грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 року № 14).

Позивачем, у зв'язку з простроченням боржника (відповідача), згідно поданого розрахунку нараховано до стягнення 3 043,23 грн. - 3% річних за період з 13 вересня по 22 вересня 2014 року та 14 058,00 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по серпень 2014 року.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період з 13 вересня 2013 року по 12 березня 2014 року в сумі 6382,11грн., 3 043,23 грн. - 3% річних за період з 13 вересня по 22 вересня 2014 року та 14 058,00 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по серпень 2014 року.

Щодо заперечень скаржника у апеляційній скарзі, то такі не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами, висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані у встановленому процесуальним законом порядку. Скаржник не заперечив стосовно розміру суми основного боргу, не навів достатніх доводів, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення штрафних санкцій та сум згідно ст. 625 ЦК України.

Скаржник (відповідач) не скористався своїм правом участі у розгляді спору в суді першої інстанції, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, як і не скористався правом на подання відзиву та доказів на підтвердження своїх заперечень по суті спору, правом на подання контррозрахунку заборгованості перед позивачем, заяви про застосування строків позовної давності до окремих позовних вимог. У свою чергу, апеляційний господарський суд приймає рішення на підставі наявних у справі доказів.

Позивачем також було заявлено вимогу (клопотання) про стягнення з відповідача витрати на послуги адвоката у розмірі 3350,0 грн.

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ст.48 ГПК України, витрати за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". У Законі України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1ст.26), в якому встановлюється порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо (ч.2 ст.30). При встановлені розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.3 ст.30). Закон не містить іншого порядку визначення розміру коштів за послуги адвоката.

З аналізу договору про надання юридичних послуг, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Системи розвитку бізнесу" та ФОП Юрков М.О. від 18.09.2014 р. вбачається, що надання юридичної (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Системи розвитку бізнесу" пов'язано із даною справою і її розглядом в господарському суді.

Надання юридичних послуг позивачу документально підтверджуються вказаним договором, свідоцтвом на право на зайняття адвокатською діяльністю №2663/10, виданим 30.09.2004 р. адвокату Юркову Максиму Олександровичу, довіреністю № 30/09 від 30.09.2014 р., яка уповноважує адвоката Юркова Максима Олександровича представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи розвитку бізнесу".

Витрати позивача за юридичні послуги за вказаним договором підтверджуються випискою з особового рахунку від 18.09.2014 р. про оплату Товариством з обмеженою відповідальністю "Системи розвитку бізнесу" 3 350,00 грн. за юридичний супровід даної справи згідно договору про надання юридичних послуг від 18.09.2014р.

Відповідно до п.6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р., вирішуючи питання про розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування таких витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову.

Відповідно до ч.5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що витрати, понесені позивачем на оплату послуг адвоката в розмірі 3 350,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

В результаті подачі до суду заяви про зміну предмету позову, частина суми судового збору в розмірі 426,65 грн., сплаченого за платіжним дорученням №351 від 30.09.2014 р. позивачем, підлягає до повернення позивачу з Державного бюджету України, про що судом першої інстанції правомірно зазначено у резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО», с. Завидче, Львівська обл., від 12.01.2015 року - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 23.12.2014 року у справі № 914/3622/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 19.02.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.