ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015 року Справа № 904/321/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Валяр М.Г.

Представники сторін:

позивача - Булатов В.Б., дов. № 27/12/13 від 27.12.2013р.;

відповідача - Розум Е.В., дов. № б/н від 26.01.2015р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «АМСТОР», м.Дніпропетровськ

на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2015 року по справі № 904/321/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М»ясна фабрика «ФАВОРИТ ПЛЮС», м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «АМСТОР», м.Дніпропетровськ

про стягнення 445 751,32 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2015 року у справі № 904/321/15 (суддя Бєлік В.Г.) було частково задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна фабрика «ФАВОРИТ ПЛЮС» м.Дніпропетровськ про забезпечення позову; забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові суми на банківських рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «АМСТОР» (а.с.1 матеріалів оскарження).

Ухвала господарського суду Дніпропетровської області в частині задоволення заяви мотивована достатньо обґрунтованим припущенням про можливість утруднення виконання рішення у даній справі в зв`язку з закриттям мережі магазинів «АМСТОР», що унеможливлює виконання рішення суду; в частині відмови в задоволенні заяви позивача, тим, що статтею 67 ГПК України передбачений лише один з двох видів забезпечення позову, а не обидва, як того просить позивач.

Не погодившись з вищезазначеною ухвалою місцевого господарського суду, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «АМСТОР», м.Дніпропетровська, посилається на порушення господарським судом норм процесуального права, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, зокрема:

- господарський суд задовольнив клопотання позивача про забезпечення позову без належних доказів на його обґрунтування, доводи ґрунтуються лише на припущенні про зменшення обігових коштів на рахунках відповідача, що суперечить п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (зі змінами та доповненнями);

- крім того, господарський суд не звернув увагу на той факт, що позивачем не зазначено конкретний рахунок відповідача та в якій установі банку він знаходиться, що також суперечить вимогам вищезазначеній постанові Пленуму ВГСУ;

- також скаржник зазначає, що накладення арешту на всі кошти та рахунки є неспіврозмірним з сумою позову та не передбачено чинним законодавством.

Позивач у відзиві (запереченнях) на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, посилається на відповідність ухвали господарського суду вимогам закону, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначає, що основною діяльністю відповідача є продаж товарів у мережі магазинів, які вже досить тривалий час не працюють; крім того, відповідач змінив юридичну особу з ТОВ «Торгівельний дім «АМСТОР» на ТОВ «Амстор трейд», який не є правонаступником та після відновлення роботи мережі магазинів не буде отримувати прибутків. Також позивач зауважує, що арешт на грошові кошти відповідача був накладений саме в межах суми позову, що підтверджується постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 26.01.2015р.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати на підставі п.4 ч.1 ст.104 ГПК України з урахуванням повноважень апеляційної інстанції, передбачених ст.103 ГПК України, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «М»ясна фабрика «ФАВОРИТ ПЛЮС» м.Дніпропетровськ звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельного будинку «АМСТОР» про стягнення 445 751,32 грн. боргу, що виник внаслідок неналежного виконання договору поставки, укладеного між сторонами (а.с.2 матеріалів оскарження).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області зазначений позов прийнято до розгляду та призначено на 17.02.2015р. на 10:45 годину (а.с.21 матеріалів оскарження).

23.01.2015р. позивачем до господарського суду Дніпропетровської області була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно (рухоме й нерухоме) та грошові суми на банківських рахунках відповідача до вирішення спору по суті (а.с.3 матеріалів оскарження). Зазначена заява обґрунтована позивачем тим, що мережа магазинів «АМСТОР» припинила свою діяльність, про що були повідомлення по телебаченню та в мережі Інтернет; в якості доказів позивачем надано роздруківки статей з мережі Інтернет (а.с.4-9 матеріалів оскарження).

Ухвалою господарського суду від 23.01.2015р. зазначену заяву було задоволено частково; накладений арешт на грошові суми на банківських рахунках відповідача (а.с.1 матеріалів оскарження). Зазначена ухвала господарського суду і є предметом апеляційного оскарження.

Статтею 66 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Частиною 1 ст.67 ГПК України передбачені заходи забезпечення позову, зокрема:

накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; заборона відповідачеві вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 6 ст.67 ГПК України визначено, що види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 ст.32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В частині 2 ст.36 ГПК України зазначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (зі змінами та доповненнями) особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пунктом 3 вищевказаної постанови Пленуму ВГСУ визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Накладення арешту на грошові кошти, без обмеження їх обсягів, на усіх рахунках боржника, що було здійснено згідно з оскаржуваною ухвалою господарського суду, на думку колегії суддів, може мати наслідком повне припинення господарської діяльності відповідача.

Крім того, пп.п.7.1 п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. встановлено, що у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Оскільки господарським судом фактично накладений арешт на усі грошові суми на усіх банківських рахунках відповідача, без обмеження сумою позову та судових витрат, без зазначення конкретних рахунків та установ банку, в яких вони знаходяться, без належних доказів зменшення активів відповідача, що унеможливить виконання рішення, то суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала господарського суду не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Враховуючи викладені обставини, апеляційну скаргу ТОВ «Торгівельний будинок «АМСТОР» слід задовольнити, ухвалу господарського суду від 23.01.2015р. - скасувати.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що заявник не обмежений кількістю подачі заяв про забезпечення позову за умови підтвердження таких дій належними доказами.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101, 103-106 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «АМСТОР» - задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2015 року у справі № 904/321/15 - скасувати.

Матеріали оскарження повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.02.2014р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В.Джихур

Суддя О.М.Лисенко