ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа № 914/3713/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання І.О. Борщ

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) - Станько Т.Р. (представники за довіреністю)

від відповідача - Гачак І.О. (представник за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс", м. Львів, № 2 від 06.01.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 23.12.2014 року (головуючий суддя Мороз Н.В.)

у справі № 914/3713/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс", м. Львів

до відповідача: Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця", м. Львів

про стягнення 183 377,72 грн. (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог)

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі за № 914/3713/14 в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс", м. Львів, до Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця", м. Львів, про стягнення 183 377,72 грн. відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що списання коштів з ЄТехПД позивача здійснювалось на підставі розрахункових відомостей (що не суперечило п.2.2.1.1 договору №145/06-ЦЮ), відомостей плати за користування вагонами, пам'яток подачі та забирання вагонів, зміст яких не був спростований у встановленому порядку належними доказами. При звірянні сторонами розрахунків згідно особового рахунку № 7362445, були підписані без зауважень акти звірки розрахунків між ЄТехПД ДТГО "Львівська залізниця" та ТОВ ТЕП "Галтранс", тобто позивач визнав правомірним списання коштів з його особового рахунку за надані в травні-червні 2014 року залізницею послуги. Позивач не довів помилковість даних у вказаних відомостях та, відповідно, безпідставність нарахування таких платежів відповідачем. Не доведено також у встановленому порядку те, що відповідач помилково враховував не час фактичного знаходження вагонів під вантажними операціями, а час користування вагонами.

В апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати та постановити нове, яким позов задоволити повністю, мотивуючи це тим, що вказані вагони належать іноземній державі - Румунії в особі АТ «Румунська залізнична група» та здані в оренду підприємству ТОВ «Хімтек-Імпекс», та визначаються як приватні вантажні вагони, а згідно параграфа 21 розділу ІІІ Правил користування вагонами у міжнародному сполученні за знаходження приватного і зданого в оренду вагона на залізниці користувача плата не нараховується. Залізниці звільняються від нарахування один одному плати за користування ними приватними іноземними вагонами. В матеріалах справи відсутні докази того, що українська залізниця сплатила румунській нараховані позивачу кошти в рахунок оплати відшкодування за користування румунськими вагонами. А відтак, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин. Крім того, позивачем невірно розраховано плату за зберігання вантажу, оскільки вагони по завершенню вивантаження були пустими, та у них не було вантажу, то відсутні підстави для нарахування плати за його зберігання. Скаржник зазначає, що кошти, які просить стягнути позивач, є надміру сплаченим авансом за послуги, які залізниця фактично не надала.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржуване рішення суду без змін, та зазначив про те, що позивач у своїй позовній заяві як на нормативне обґрунтування позову зіслався виключно на ст. 1212 ЦК України, а з вимогою про повернення попередньої оплати до залізниці не звертався, а відтак, зазначений позивачем предмет позову не відповідає обраному захисту порушеного права. Матеріалами справи встановлено, що позивач здійснював передоплату на підставі Договору № 201, а тому покликання апелянта на ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення присутніх представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.06.2006р. між Держадміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця) та АТ "Румунська залізнична група", був укладений договір №145/06-ЦЮ, яким врегульовані відносини сторін за взаєморозрахунки за перевезення та послуги в міжнародному вантажному залізничному сполученні (п. 1.1.). Розрахунки за користування вантажними вагонами здійснюються на підставі розрахункових відомостей по формі додатку 3 і 4 до договору на умовах і по ставках ППВ (п. 2.2.1.1.). Додатковою угодою №6 від 17.12.2012р. передбачено, що у випадку експлуатації власних вагонів Укрзалізниці по прямим угодам про організацію перевезення вантажів в міжнародному сполученні, вагонними компаніями Укрзалізниці і експедиторами, вантажовідправниками або вантажоодержувачами (як резидентами України, так і резидентами Румунії) АТ "Румунська залізнична група" звільняється від плати за користування цими вагонами. Відповідно до пар. 9 розд. ІІ ППВ, вагони залізниці, здані нею в оренду третій особі, повинні бути приписані як приватні вагони на ім'я орендаря і відповідно позначені (п. 9.4.). Відповідно до розд. 2 пар. 9 п. 9.7. ППВ (додаток №3) за знаходження приватного і наданого в оренду вагону на дороги-користувачі плата не нараховується.

Посилання відповідача на ту обставину, що сторони у справі не є сторонами цього договору, а відтак, такий договір не регулює їх відносин, не заслуговує на увагу враховуючи, що цим договором на централізованому рівні врегульовані відносини Укрзалізниці та АТ "Румунська залізнична група" в інтересах невизначеного кола суб'єктів, у т.ч. орендарів та орендодавців вагонів, які приймають участь у міжнародному вантажному залізничному сполученні.

Згідно Додаткової домовленості № 5 до Договору №145/06-ЦЮ, такий Договір поширює свою дію на вагони інвентарного парку Укрзалізниці, а також власні та орендовані вагони АТ «Румунська залізнична група».

15.01.2009р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" та ТзОВ транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс" (замовник) був укладений договір №201 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, який регламентує відносини сторін по наданню послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги на умовах попередньої оплати (п. 1.1.). Залізниця зобов'язалась здійснювати перевезення та надавати додаткові послуги замовнику при умові попередньої оплати ним тарифу, зборів запланованих перевезень та послуг (п. 2.1.). За цим договором відповідач зобов'язався здійснювати перевезення та надавати додаткові послуги позивачу при умові попередньої оплати ним тарифу зборів запланованих перевезень та послуг. Розрахунок провізних платежів, послуг та додаткових зборів проводиться згідно ставок Тарифного керівництва №1 з врахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею (п. 2.2.). Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум залізниця через ТехПД відкриває для позивача особовий рахунок з присвоєнням відповідного коду платника та вантажоодержувача. Одержані кошти залізниця зараховує на особовий рахунок замовника (п. 2.3.). Позивач виступає платником за перевезення вантажів та/або вантажовідправником / вантажоодержувачем (п. 3.1.).

При цьому, замовник зобов'язався здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів авансом в сумах, відповідних до обсягу запланованого перевезення на рахунок Єдиного ТехПД (п. 3.3.1.). Розмір оплати та періодичність її внесення визначається замовником виходячи з очікуваного обсягу перевезень та послуг на підставі діючих тарифів (п. 4.1.). У міру виконання перевезень та надання послуг залізниця відображає в особовому рахунку використання замовником коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних документів. По закінченні кожного місяця залізниця через Єдине ТехПД надає замовнику витяг з його особового рахунку і податкову накладну (п. п. 4.2., 4.3.).

Додатком №1 до договору сторонами погоджено Протокол узгоджених ставок зборів за додаткові послуги при перевезенні вантажів.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2014 р. за накладними СМГС №№53100812 - 53100816 на станцію Вадул-Сирет прибуло 26 власних іновагонів (перевізник ГФР), станція відправлення Говора Румунія, відправник "Чієк Сполка Аксижна Румунія" із вантажем сода кальцинована, з яких 8 вагонів - одержувач ТзОВ ТЕП "Галтранс", 3 вагони - одержувач - ТзОВ "Побужський феронікелевий комбінат", платник по Укрзалізниці ТзОВ ТЕП "Галтранс"; 8 вагонів - одержувач ЗАТ "Костопольський завод скловиробів", платник по Укрзалізниці ТзОВ ТЕП "Галтранс"; 7 вагонів - одержувач ПАТ "Консюмерз Скло Зоря", платник по Укрзалізниці - ТзОВ ТЕП "Галтранс".

Встановлено, що спірні вагони, які прибули на станцію Вадул Сирет ДТГО «Львівська залізниця», у травні 2014 року, належать до власності АТ "Румунська залізнична група". При цьому, ці вагони передані власником в оренду ТзОВ "Хімтек - Імпекс".

10.05.2014р. вагони затримані в очікуванні розмитнення по актах загальної форми ГУ-23 №№ 199-202, а 12.05.2014 р. вагони були розмитнені, про що складені акти загальної форми №№203-206. При цьому, згідно пам'яток на подачу вагонів ГУ-45 №№47, 48 ці вагони були подані під вивантаження 12.05.2014 р. о 22:00.

29.05.2014р. на виконання замовлення ТзОВ ТЕП "Галтранс" та ТзОВ "Хімтек-Імекс" на станцію Вадул-Сирет вагони призначенням Нікель Побужський Одеської залізниці, Костопіль, Клевань Львівської залізниці по старим документам (накладним СМГС) були переадресовані на станцію Вадул-Сирет. Згідно пам'ятки на забирання вагонів ГУ-45 №61, дані на вивантаження вагони 30.05.2014р. о 6:30 забрані для переадресування та подані згідно пам'ятки на подачу вагонів ГУ-45 №59 о 12:10 на вивантаження.

Після переадресування та вивантаження вагони призначенням Вадул-Сірет забрані по пам'яткам ГУ-45: №56 вагон 15 вивантажений 21.05.2014р. о 08:00; №61 вагон 83 вивантажений 27.05.2014р. о 23:10; №73 вагон 53 вивантажений 04.06.2014р. о 10:40; №77 вагони 82 та 71 вивантажили 06.06.2014 р. о 20:50; №83 вагон 44 вивантажили 13.06.2014р. о 21:00; №86 вагон 87 вивантажили 19.06.2014 р. о 00:20; №73 вагон 30 вивантажили 04.06.2014р. о 10:40. Вагони призначенням станція Костопіль по пам'яткам: №64 вагони 57, 60, 53, 21, 51, 35, 36 вивантажили 30.05.2014 р. о 13:10; №70 вагон 83 вивантажили 02.06.2014 р. о 17:10. Вагони призначенням станція Клевань по пам'яткам №64: 91, 01, 38, 46 вивантажили 30.05.2014р. о 13:10; №72 вагон 47 вивантажили 04.06.2014р. о 10:30; №75 вагон 91 вивантажили 05.06.2014р. о 18:40; №76 вагон 53 вивантажили 06.06.2014р. о 01:10. Вагони призначенням станція Нікель Побужський по пам'яткам №64: 76, 97, 46 вивантажили 30.05.2014р. о 13:10.

На основі цих пам'яток по відомостях плати за користування вагонами відповідачем з 03.06.2014 року по 10.06.2014 року було нараховано та стягнуто з ЄТехПД позивача кошти за користування вагонами в сумі 128 389 грн.: відомості плати №21050001 - 2528,70 грн., №29050002 - 4270,10 грн., №30050004 - 801,20 грн., №30050005 - 69280,40 грн., №03060008 - 5781,50 грн., №05060009 - 6241,40 грн., №05060010 - 12482,80 грн., №06060011 - 6592 грн., №06060012 - 6657,60 грн., №07060013 - 13753,30 грн. Окрім того, з позивача по накопичувальних картках було нараховано та стягнуто кошти за зберігання вантажу в сумі 132 332,50 грн. згідно розд. 3 п. 2.1. збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом МТУ №317 від 26.03.2009р., а також за переадресування вантажів, заповнення документів, повідомлення одержувача..

Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, позивач посилається на безпідставне списання відповідачем 127 594,80 грн. плати за користування вагонами та 55782,92 грн. плати за зберігання вантажу (без ПДВ), що становить предмет даного позову.

Як вбачається з позовної заяви, нормативною підставою для стягнення плати за користування вагонами та плати за зберігання вантажу позивачем зазначено ст. 224 ГК України та 387 ЦК України, ст.1212 ЦК України та вказано, що такі грошові кошти ДТГО «Львівська залізниця» набула та зберігає без достатньої правової підстави.

Згідно ст. 8 Закону України «Про залізничний транспорт» перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовується на договірних засадах.

Відповідно до ч. ч. 2, 3. ст. 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Зазначене відповідає і приписам ст. 307 ГК України. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 306 ГК України, загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 5.14. роз'яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002р. №04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею", вантажовласники на підставі ст. 119 Статуту залізниць повинні відшкодувати залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів України з цих питань. Відповідний порядок визначений Постановою Кабінету Міністрів України №1312 від 28.10.1996р. "Про номерний облік простою вантажних вагонів, які належать іншим державам" та Правилами користування вагонами і контейнерами.

Стаття 46 Статуту встановлює, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Пунктом 2.5. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644 передбачено, що платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено, між сторонам спору було укладено Договір №201 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, який регламентує відносини сторін по наданню послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги на умовах попередньої оплати (п. 1.1.). Залізниця зобов'язалась здійснювати перевезення та надавати додаткові послуги замовнику при умові попередньої оплати ним тарифу, зборів запланованих перевезень та послуг (п. 2.1.).

Під час стягнення спірних платежів позивачем діяв вищевказаний Договір від 15.09.2009 року № 201.

Списання спірних коштів з ЄТехПД позивача здійснювалось на підставі розрахункових відомостей (що не суперечило п.2.2.1.1 договору №145/06-ЦЮ), відомостей плати за користування вагонами, пам'яток подачі та забирання вагонів, зміст яких не був спростований у встановленому порядку належними доказами.

Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 1 Господарського процесуального кодексу України.

Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підстави позову. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується ця вимога.

Після з'ясування фактичних обставин, суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріальноправової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача.

Також, господарський суд, зокрема, повинен встановити, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Підставу позову позивач може змінити до початку розгляду справи по суті судом першої інстанції згідно ст.22 ГПК України. Підстава позову не може бути змінена в апеляційному провадженні.

Так, матеріально-правовою підставою позову при зверненні до суду позивачем було зазначено набуття та зберігання відповідачем спірних коштів без правової підстави та використано, у зв'язку з цим, позадоговірний спосіб захисту на підставі ст.ст. 387, 1212 ЦК України.

Господарський суд не може застувати інші правові норми, аніж ті, на які посилається позивач, якщо таке нове нормативне обґрунтування спірних відносин призведе до зміни матеріально-правових підстав позову.

В апеляційній скарзі позивачем як скаржником стосовно правової природи спірних коштів було зазначено про те, що кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, є надміру сплаченим авансом за послуги, які залізниця фактично не надала, покликаючись при цьому на п.1.1. укладеного договору № 201 від 15.01.2009 року та ст. 570 ЦК України.

Таким чином, скаржником було змінено підставу та нормативне обґрунтування позову, що є недопустимим в апеляційному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені способи захисту передбачені ст.ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, перелік яких не є вичерпним.

Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, такий вид позадоговірних зобов'язань як набуття (збереження) майна без достатньої правової підстави виникає за умови існування двох юридичних фактів в їх сукупності: (1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та (2) відсутність правових підстав для збереження майна або правові підстави для його збереження відпали. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у Постанові №13/003 від 22.01.2013 року у справі №5006/18/13/2012.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Слід зазначити, що в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13.

Відтак, оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, було укладено Договір від 15.01.2009 року №201 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, який був чинним на час спірних відносин, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім на підставі існування договірної домовленості про розрахунки шляхом здійснення попередньої оплати, то такі кошти були набуті та збережені відповідачем за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

В даному випадку позивачем обрано передбачений чинним законодавством спосіб захисту на його думку порушеного права, проте предмет позову та договірний характер відносин сторін у даній справі не відповідає використаному позивачем способу захисту.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 № 18).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс", м. Львів, про стягнення 183 377,72 грн.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Однак крім того, скаржника ухвалою від 07.03.3014 року було зобов'язано доплатити судовий збір у розмірі 63,5 грн., чого ним зроблено не було, а відтак цю суму слід достягнути з нього в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі за № 914/3713/14 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство "Галтранс", м. Львів, № 2 від 06.01.2015 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 20.02.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.