КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа№ 910/14944/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Гутник В.П.;

від відповідача-1: Кравець І.В.;

від відповідача-2: не з'явились;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Омега Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.10.2014р.

у справі №910/14944/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Омега Банк"

до 1) Дочірнього підприємства "Фірма "Дайленко"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Софійський"

про визнання недійсним договору оренди та виселення

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Фірма "Дайленко" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" (далі - відповідач-2), в якому просив суд визнати недійсним з дати укладання договір між відповідачами про передачу в оренду предмету іпотеки за іпотечним договором №638/ІП-1 від 23.07.2008р., а також виселення відповідачів з нежитлових приміщень (літ. А) - фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як іпотекодержатель, не надавав свою згоду на передачу в оренду майна, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №638/ІП-1 від 23.07.2008р., укладеним між позивачем та відповідачем-1.

Відповідач-1 заперечував проти позову, наголошуючи на наступних обставинах:

- докази існування між відповідачами договору найму (оренди) спірних нежитлових приміщень відсутні;

- позивач не надав доказів передання спірних приміщень в безпосереднє користування відповідачу-2 та/або доказів знаходження відповідача-2 і використання ним нежитлових приміщень, які є предметом іпотеки;

- вимоги про виселення відповідача-2 в порядку реституції не підлягають задоволенню, оскільки такий спосіб застосування реституції в даних правовідносинах не передбачений нормами законодавства, а також в зв'язку з відсутністю правочину, за наслідками визнання недійсним якого можливе застосування реституції;

- правові підстави для виселення відсутні також у зв'язку з тим, що згідно рішення Господарського суду міста Києва у справі №27/319 від 28.01.2013р. заборгованість за кредитним договором стягнуто за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів;

- вимоги заставодержателя задовольняються за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, і у позивача відсутні правові підстави для вимог про виселення з нежитлових приміщень, оскільки позивач не є власником цих приміщень.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач-2 наголошував на наступному:

- позивач не подав жодного доказу на підтвердження існування договору оренди, укладеного між відповідачами щодо приміщень площею 709,80 кв. м., розташованих за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5;

- реалізація предмета іпотеки згідно з рішенням суду здійснюється шляхом реалізації на прилюдних торгах. При цьому судом, як це передбачено ст. 39 Закону України "Про іпотеку", не вирішено питання про виселення;

- оскільки станом на 09.10.2014р. у відповідача-2 відсутні договірні відносини з відповідачем-1 щодо спірних нежитлових приміщень, відповідач-2 не може надати оспорюваний позивачем договір оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2014р. у справі №910/14944/14 в позові було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2014р. у справі №910/14944/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- судом не було використано всі методи процесуального впливу на відповідачів, які не виконують вимоги суду, а саме: стягувати штраф в порядку п.5 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України за ухилення від виконання вимог суду; відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України за умисне невиконання ухвали суду по витребуванню договору оренди суд повинен був надіслати прокурору або органу досудового розслідування повідомлення про цей факт;

- позивач не надав правочин, за яким передано в оренду (користування) предмет іпотеки (договір оренди) в силу об'єктивних причин, а саме: позивач не був стороною договору оренди; договір оренди було укладено з порушенням умов Іпотечного договору №638/ІП-1 від 23.07.2008р., оскільки не повідомлено іпотекодержателя про його підписання.;

- позивач надав достатні докази на підтвердження того, що відповідачі вчинили правочин, за яким передано в оренду (користування) предмет іпотеки (договір оренди) та підтверджено факт місцезнаходження відповідача-2 за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5;

- вимога про виселення відповідача-1 пред'явлена позивачем у зв'язку з порушенням умов господарського зобов'язання, а саме: умов Іпотечного договору про обов'язкове вивільнення предмета іпотеки та забезпечення його вивільнення орендарями (наймачами) (п.4.3.2), а не з підстав позбавлення відповідача-1 права власності на спірні приміщення;

- вимога про виселення відповідача-2 пред'явлена не як наслідок застосування реституції недійсності договору оренди, а як результат порушення відповідачем-1 умов господарського зобов'язання, а саме: умов Іпотечного договору про обов'язкове вивільнення предмета іпотеки та забезпечення його вивільнення орендарями (наймачами).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2014р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.12.2014р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Новікова М.М.

08.12.2014р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судове засідання 08.12.2014р. з'явилися лише представники позивача та відповідача-1. Представник відповідача-2 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 20.01.2015р.

В судовому засіданні 20.01.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2014р. у справі №910/14944/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 20.01.2015р. представник відповідача-1 заперечував проти апеляційної скарги позивача з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача-2 в судове засідання 20.01.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 09.02.2015р.

В судовому засіданні 09.02.2015р. представник позивача підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 09.02.2015р. представник відповідача-1 також підтримав раніше надані пояснення, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник відповідача-2 в судове засідання 09.02.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 09.02.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

22.07.2008р. між Закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест", правонаступником якого є позивач, як банком, та відповідачем-1, як позичальником, було укладено кредитний договір №638 (далі - Кредитний договір), за умовами якого (п.п.1.1-1.3) банк відкриває позичальнику мультивалютну кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США та гривні (далі - валюта кредиту) на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у Графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією (Додаток №1 до договору), сплатити проценти за користування кредитними коштами та виконати інші зобов'язання, передбачені договором (том справи - 1, аркуші справи - 13-16).

Позичальнику встановлюються наступні ліміти заборгованості за кредитною лінією: по заборгованості в доларах США загальний ліміт встановлюється в розмірі 15 000 000,00 доларів США, що зменшується згідно з Додатком №1 до Договору; по заборгованості в гривні загальний ліміт встановлюється в розмірі 5 000 000,00 грн. Строк дії кредитної лінії: з 22.07.2008р. по 21.07.2015р.

23.07.2008р. між відповідачем-1, як іпотекодавцем, та Закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест", правонаступником якого є позивач, як заставодержателем, було укладено іпотечний договір №638/ІП-1 (далі - Іпотечний договір), згідно з яким іпотекодавець, як боржник, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку (забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном) предмет іпотеки, визначений розділом 2 Іпотечного договору, на забезпечення наступних зобов'язань позичальника, що виникають із Кредитного договору від 22.07.2008р. №638, який укладено між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (кредитодавець) та відповідачем-1 (позичальник), та згідно з яким кредитодавець надає позичальнику право користуватися кредитом (кредитними траншами) у гривні та доларах США (далі - валюта кредиту), що надаються кредитодавцем для цілей: придбання будівельної та іншої техніки, погашення заборгованості за раніше отриманими кредитами, в межах кредитної лінії, що відновлюється, з загальним лімітом заборгованості: в доларах США - у розмірі 15 000 000,00 доларів США; в гривні - у розмірі 5 000 000,00 грн. під проценти на строк по 21.07.2015р. включно (том справи - 1, аркуші справи - 17-19).

Предметом іпотеки є: нежитлові приміщення (літ. А) фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.03.2004р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1568, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 29.03.2004р. за реєстровим №6179а-П (п.п.2.1 Іпотечний договір).

Господарським судом міста Києва розглядалася справа №27/319 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до Дочірнього підприємства «Фірма «Дайленко», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Дмитренка О.І. про стягнення 20 485 583,56 дол. США, в тому числі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2013р. у справі №27/319 (том справи - 1, аркуші справи - 22-32) позов було задоволено. Зокрема (п.п2, 6 резолютиіної частини рішення), було звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №638/ІП-1 від 23.07.2008р., укладеним між Дочірнім підприємством "Фірма "Дайленко" та Публічним акціонерним товариством "Сведбанк", а саме на нежитлові приміщення (літ. А) фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки за Іпотечним договором №638/ІП-1 від 23.07.2008р. (вищевказаних нежитлових приміщень) шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу не нижче - 25 923 680,98 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

У вищезгаданому судовому рішенні було встановлено, що кредит та проценти, які були забезпечені іпотекою не були сплачені в строки, передбачені Кредитним договором, а тому у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В ст. 39 названого Закону встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та звернення стягнення на предмети іпотеки за Іпотечними договорами №638/ІП-1 від 23.07.2008р., №638/ІП-2 від 30.07.2008р., №638/ІП-4 від 06.08.2008р.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2013р. у справі №27/319 у встановленому порядку набрало законної сили.

Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до п.8 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Україн від 06.03.2014р. ВП №42339075 було відкрито виконавче провадження про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №27/319 від 12.06.2013р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що згідно з актом опису й арешту майна, зокрема нежитлових приміщень (літ. А) фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5, складеного 04.04.2014р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва у справі №27/319 від 12.06.2013р., описане майно було передано на відповідальне зберігання Рябченко Ірині Валеріївні, яка є керівником відповідача-2.

На думку позивача, предмет іпотеки знаходиться в орендному користуванні у відповідача-2. При цьому позивач стверджував про те, що з ним, як іпотекодержателем, не погоджувалося питання про укладення між відповідачами договору оренди.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою №1179 ДПА від 05.06.2014р. про вивільнення предмета іпотеки. Однак звернення позивача було залишене відповідачами без належного реагування.

Оскільки договір оренди був укладений всупереч умовам Іпотечного договору та без погодження із іпотекодержателем, позивач вважає, що названий договір є нікчемним, а тому може бути визнаний недійсним. Окрім того, позивач просив суд виселити відповідачів з нежитлових приміщень (літ. А) - фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши його нормативно необґрунтованим та документально непідтвердженим.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

З наведених правових норм випливає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. При цьому, з'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржив договір оренди, укладений між відповідачами, але не надав його копії, звернувшись до суду з клопотанням про витребування від відповідачів оригіналу договору оренди нежитлових приміщень (літ. А) фізкультурно-оздоровчого комплексу, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Загальний порядок укладання господарських договорів наведений в ст. 181 Господарського кодексу України.

З наявних у матеріалах справи письмових пояснень відповідачів вбачається, що вони заперечують факт існування між ними договору оренди вищезгаданих приміщень.

Місцевий господарський суд неодноразово витребовував від відповідачів оригінал (для огляду) та належним чином засвідчену копію (для залучення до матеріалів справи) договору оренди спірних нежитлових приміщень (ухвали суду від 22.07.2014р., від 26.08.2014р., від 04.09.2014р., від 23.09.2014р. та від 02.10.2014р.).

Однак витребуваний договір ані в оригіналі, ані в копії суду не був наданий.

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що в акті опису й арешту майна від 04.04.2014р., складеному старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва у справі №27/319 від 12.06.2013р., згадується договір оренди, укладений між відповідачами.

Проте, в акті від 04.04.2014р. відсутнє посилання на номер і дату цього договору, а також не вказано площу орендованого нерухомого майна. Натомість в будинку №5 по провулку Рильському у м. Києві розташовані приміщення, які перебувають у власності не лише відповідача-1, а й інших осіб. За наданими позивачем матеріалами неможливо дійти однозначного висновку про те, що в акті від 04.04.2014р. мова йде про оренду відповідачем-2 приміщень фізкультурно-оздоровчого комплексу, загальною площею 709,80 кв. м., розташованих за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що за відсутності оспорюваного договору, суд не має можливості встановити чи відповідає вказаний правочин вимогам чинного законодавства України.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що місцевим господарським судом не було застосовано норми ст. ст. 83, 90 Господарського процесуального кодексу України. Однак поза увагою позивача залишилося те, що застосування положень ст. 83 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов'язком господарського суду.

Норми ч.4 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилався в апеляційній скарзі позивач, застосовуються судом в залежності від того, чи буде виявлено порушення законності, що містять ознаки дії, переслідуваної у кримінальному порядку, в діяльності працівників підприємств та організацій.

Як уже зазначалося вище, відповідачі не виконали вимоги суду в частині надання оскаржуваного позивачем договору оренди нежитлових приміщень. Однак з цього приводу відповідачами було надано пояснення, в яких йде мова про неможливість виконання вимог суду у зв'язку з тим, що вказаний договір між відповідачами не укладався (не існує).

Тобто, в даному випадку у місцевого господарського суду були відсутні правові підстави для застосування ст. ст. 83, 90 Господарського процесуального кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не наведено доказів порушення або оспорення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання договору оренди недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відносно вимог позивача про виселення відповідачів із нежитлових приміщень (літ. А) фізкультурно-оздоровчого комплексу, загальною площею 709,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5, судом було встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірних нежитлових приміщень є відповідач-1.

Відповідно до ст. ст. 317, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач-1 був позбавлений права власності на спірний об'єкт нерухомого майна.

Окрім того, відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як уже зазначалося вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2013р. у справі №27/319, було вирішено звернути стягнення на предмети іпотеки, зокрема, за Іпотечним договором №638/ІП-1 від 23.07.2008р.

Згідно з положеннями ст. 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Тобто, в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається не на підставі рішення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а на підставі рішення суду у справі №27/319 шляхом проведення прилюдних торгів.

Також позивачем не доведено перебування відповідача-2 у спірних нежитлових приміщеннях.

За таких обставин, вимоги позивача про виселення відповідачів є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у позові.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 102-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2014р. у справі №910/14944/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/14944/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков