КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/22382/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Ляшко О.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014

у справі № 910/22382/14 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-німецьке підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» (далі, відповідач) про визнання недійсним Договору поставки № К11-12 від 04.01.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір укладений з порушенням норм законодавства, оскільки у договорі поставки обов'язково повинен бути обумовлений строк поставки - строк, у який постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар. Проте, Договором поставки № К11-12 від 04.01.2012 такий строк не встановлений. Таким чином, зміст договору поставки № К11-12 від 04.01.2012, на думку позивача, не відповідає вимогам закону, суперечить Цивільному кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/22382/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що недосягнення сторонами згоди щодо строків поставки товару за спірним договором не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/22382/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність договору поставки № К11-12 від 04.01.2012 вимогам закону, а саме статті 265 Господарського кодексу України та статті 712 Цивільного кодексу України. Зокрема, скаржник не погоджується із висновком Господарського суду міста Києва про те, що норми статей 712 Цивільного кодексу України та 265 Господарського кодексу України не містять вказівок на те, що строк поставки є обов'язковою умовою договору поставки.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 17.02.2015.

10.02.2015 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача у судове засідання, призначене на 17.02.2015, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 04.01.2012 між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» (як Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» (як Продавець) укладено Договір поставки № К11-12 (далі, Договір) (том 1, а.с. 7-13).

Відповідно до пункту 1.1. Договору продавець продає, а покупець купує шпалери, інші оздоблювальні матеріали, каталоги шпалер, пакети, інші рекламно-інформаційні матеріали, надалі «Товар», в асортименті та кількості, вказаних у видаткових накладних до кожної партії товару, які є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 стаття 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно норм частини 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, що і було зроблено сторонами під час укладення Договору поставки № К11-12 .

Водночас, відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Отже, строк поставки законодавством не визначений законодавством як істотна умова для договорів даного виду.

У випадку, коли договором не встановлено строк виконання зобов'язання з поставки товару, а саме не визначено строк передачі товару, підлягають застосуванню положення статті 530 Цивільного кодексу України.

Крім того, пунктом 5.3. Договору передбачено, що поставка товару здійснюється продавцем покупцю на підставі погодженого продавцем замовлення покупця окремими партіями, кількість, асортимент та ціна товару в кожній з яких узгоджується сторонами в накладних. Замовлення повинно містити наступну інформацію: номер замовлення, дата та час замовлення, найменування покупця, найменування товару, кількість товару, П.І.П. уповноваженого представника покупця, який оформив замовлення та дата поставки.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач здійснював поставки товару позивачеві, що підтверджується видатковими накладними з відміткою про отримання товару представником позивача та копіями довіреностей на отримання цінностей (том 1, а.с. 64-73).

При цьому, матеріали справи не містять доказів наявності у позивача в ході виконання Договору заперечень та претензій щодо своєчасності здійснення поставок товару.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що строк поставки товару не є обов'язковою умовою укладення договору поставки. Водночас, як зазначено в пункті 5.3. Договору, сторони узгодили строки поставки, які позивач повинен вказувати у замовленні.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, під час укладання Договору поставки № К11-12 від 04.01.2012 сторонами були дотримані всі вищезазначені вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, додержання яких, у свою чергу, є необхідним для чинності даного правочину.

У свою чергу, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що Договір поставки № К11-12 від 04.01.2012 не відповідає вимогам закону, спростовується матеріалами справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним Договору поставки № К11-12 від 04.01.2012, укладеного між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» та ТОВ «Синтра Трейдінг», та правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/22382/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/22382/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22382/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко