РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015Справа №910/28426/14

За позовом Приватного підприємства «Торсінг Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет»

про стягнення 34 541,94 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Крижановський М.В.

від відповідача: Перетятько В.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Торсінг Плюс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» про стягнення заборгованості у розмір 34 541, 94 грн. за договором поставки № від 20.12.2010 р. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за вищевказаним договором щодо оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/28426/14 призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.01.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

30.01.2015 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» довідку про загальну суму реалізації книжкової продукції після стягнення за рішенням Господарського суду міста Києва у 2013 році та зобов'язати надати вказану довідку позивачу.

Розглянувши у даному судовому засіданні вищевказане клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив у його задоволені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В той же час, позивачем не наведено обґрунтувань щодо обставин, які може підтвердити цей доказ а також обставини, що перешкоджають його наданню, а відтак - клопотання Приватне підприємство «Торсінг Плюс» не відповідає вимогам ст. 38 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, суд відзначає, що 16.02.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» надало довідку про суму реалізованого товару за період з 06.06.2013 р. до 13.02.2015 р.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що наразі вартість реалізованого товару становить 27 756, 84 грн., в той час як товар на суму 6 785, 10 грн. знаходиться на реалізації.

Також відповідач відзначає, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/7705/13 за позовом Приватного підприємства «Торсінг Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» про стягнення 126 838, 18 грн. встановлено факт, що вартість нереалізованого відповідачем товару складає 34 541, 94 грн.

Тож, відповідач просить задовольнити позов частково, відмовивши у задоволенні вимог в частині стягнення 6 785, 10 грн.

У даному судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 16.02.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» та Приватним підприємством «Торсінг плюс» укладено договір поставки № , за умови якого позивач зобов'язався поставляти товари по цінах і в асортименті, що вказані у специфікації, відповідно до поданих покупцем та підтверджених постачальником, а відповідач - приймати і оплачувати товари.

Відповідно до п. 2.1 договору ціни на товари, а також вартість упаковки, маркування, що поставляються, вказуються в специфікації і товарних накладних, які з моменту їх підписання, є не від'ємною частиною договору.

Згідно з п. 4.1 договору постачальник поставляє товари на умовах DDP до місця призначення, вказаного в замовлені, тобто постачальник зобов'язується прийняти від покупця замовлення на поставку товару, здійснити її своїми засобами і за свій рахунок на адресу і в строки вказані в такому замовленні. Право власності, ризик випадкової загибелі випадкового пошкодження товару переходить до покупця у момент підписання сторонами накладної, яка засвідчує момент прийняття товарів в місці поставки.

Відповідно до п. 6.1 договору при наданні позивачем всіх належним чином оформлених товаросупровідних документів, відповідач оплачує поставлений товар протягом тридцяти календарних днів з моменту реалізації цього товару.

Договір, згідно п. 9.1., набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012 року та вважається пролонгованим на один календарний рік, у разі відсутності заперечень сторін за один календарний місяць до закінчення дії договору.

Відповідно до додатку № 2 до договору № від 20.12.2010 р., що є його невід'ємною частино, термін оплати товару становить 30 календарних днів після реалізації товару.

Вищевказаний договір підписаний з протоколом розбіжностей та містить узгоджену сторонами редакцію.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору № від 20.12.2010 р. ним поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» товар на загальну суму 273 795, 70 грн., в той час як відповідач неналежним чином виконує зобов'язання за договором в частині оплати отриманого товару.

При цьому, позивач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/7705/13 за позовом Приватного підприємства «Торсінг Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» про стягнення 126 838, 18 грн. позов задоволено частково та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» заборгованості за договором № від 20.12.2010 р. у розмірі 86 713, 60 грн., а також встановлено, що станом на день винесення вказаного рішення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» наявний нереалізований товар на суму 34 541, 94 грн.

Тож, посилаючись на норми ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» заборгованість за договором № від 20.12.2010 р. у розмірі 34 541, 94 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом забов'язання (неналежне виконання).

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено що,суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1 та 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Ообставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

В рішенні Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/7705/13 зазначається, що Приватним підприємством «Торсінг Плюс» поставлено відповідачу товару за договором № від 20.12.2010 р. на суму 273 795, 70 грн., в той час як відповідач не у повному обсязі оплатив його вартість, у зв'язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» перед Приватним підприємством «Торсінг Плюс» на день прийняття рішення у справі № 910/7705/13 (04.07.2013 р.) становила 86 713, 60 грн.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/7705/13 встановлено наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» нереалізованого товару, одержаного від Приватного підприємства «Торсінг Плюс» за договором № від 20.12.2010 р. на суму 34 541, 94 грн.

Виходячи з аналізу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до суб'єктивний склад сторін у справі № 910/7705/13 та у даній справі, суд дійшов висновку, що встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/7705/13 обставини щодо нереалізованого товару за договором № від 20.12.2010 р. мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи, не заперечуються сторонами та не потребують доказування.

Згідно довідки, підписаної генеральним директором та головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» вартість реалізованого товару, одержаного від Приватного підприємства «Торсінг Плюс» за договором № від 20.12.2010 р., станом на 13.02.2015 р. - 27 756, 84 грн.; на реалізації знаходиться товар вартістю 6 785, 10 грн.

Позивач вищенаведені обставин не заперечував та доказів, які б їх спростовували не надав.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи із наведених сторонами обґрунтувань та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Приватного підприємства «Торсінг Плюс» в частині стягнення заборгованості за реалізований відповідачем товар, що становить 27 756, 84 грн.

Що ж до решти заявлених вимог, суд відзначає, що за умовами договору № від 20.12.2010 р. оплата відповідачем поставленого товару, обумовлена фактом його реалізації.

Водночас матеріали справи не містять документально підтверджених відомостей щодо реалізації товару на суму 6 785, 10 грн., а відтак - вимоги в цій частині визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства «Торсінг Плюс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 57, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Приватного підприємства «Торсінг Плюс» (61162, м. Харків, пр. Героїв Сталінграду, 142, корп.. Б, кв. 6, ) заборгованість у розмірі 27 756, 84 (двадцять п'ять тисяч сімсот п'ятдесят шість грн. 84 коп.) грн. та 1 468, 15 (одна тисяча чотириста шістдесят вісім грн. 15 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.02.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.