РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №910/27881/14

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо"
доДержавного підприємства "Чайка"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне управління справами
провизнання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 недійсним та застосування наслідків його недійсності у розмірі 87055 грн 00 коп.
Представники:
від позивача: не з'явились
від відповідача: Коваль І.Ю. - представник за довіреністю № 20-15/8 від 06.01.2015
від третьої особине з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.12.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" з вимогами до Державного підприємства "Чайка" про визнання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 недійсним та застосування наслідків його недійсності у розмірі 87055 грн 00 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 є недійсними, оскільки в порушення норм пункту 20 статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" договір не було погоджено з органом управління майном Державного підприємства "Чайка", а також позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача 87055 грн 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 порушено провадження у справі № 910/27881/14, розгляд справи призначений на 15.01.2015.

13.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача на дійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

15.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі Державне управління справами в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 залучено до участі у справі Державне управління справами в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та відкладено розгляд справи на 05.02.2015.

15.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заявка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

16.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

03.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 05.02.2015 не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судове засідання 05.02.2015 з'явився представник відповідача та надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

У судовому засіданні 05.02.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

10.11.2009 між Державним підприємством "Чайка" (сторона-1 за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" (сторона-2 за договором) укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009, відповідно до умов якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль і майна, яке належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення загальної господарської мети: створення на базі земельної ділянки загальною площею 6 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради в Києво-Святошинському районі Київської області, яка перебуває в постійному користуванні Сторони-1 на підставі державного акту про право постійного користування ІІ-КВ № 003655, та будівельних споруд, які розташовані на виділеній земельній ділянці, кінноспортивного комплексу (далі - об'єкт-1), метою якого буде діяльність стаєнь, школи верхової їзди, кінноспортивних манежів, розведення коней, організація і підготовка спортивно-масових заходів, і його подальша експлуатація, з метою отримання прибутку; створення на базі озера, що розташоване на території Шпитьківської сільської ради в Києво-Святошинському районі Київської області, яке перебуває в постійному користуванні сторони-1 на підставі державного акту про право постійного користування ІІ-КВ № 003655, рибного господарства (далі - об'єкт-2) для розведення риби і подальшої організації спортивного і любительського лову риби, з метою отримання прибутку.

23.07.2013 між Державним підприємством "Чайка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" укладено додаткову угоду про розірвання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди розірвати договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009.

У відповідності до пункту 1.1 статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, Державне підприємство "Чайка" засноване на державній власності та підпорядковане Міністерству аграрної політики України (орган управління майном) і є підзвітним йому.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.01.2011 № 20-р на виконання Указу Президента України від 23.03.2010 № 402/2010 цілісний майновий комплекс Державне підприємство "Чайка" було передано д о сфери управління Державного управління справами.

Позивач стверджує, що договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 є недійсними, оскільки в порушення норм пункту 20 статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" договір не було погоджено з органом управління майном Державного підприємства "Чайка".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» стосовно того, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до пункту 1.5. статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, підприємство є державним унітарним комерційним підприємством.

Пунктом 3.5 статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 встановлено, що відчуження майнові об'єкти та земельні ресурси, що належать до основних фондів, підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкретних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими законами.

З огляду на викладене вбачається, що майно, яке було об'єктом договору, є державною власністю та було закріплене за Державним підприємством "Чайка" на праві господарського відання.

Частиною 3 статті 326 Цивільного кодексу України встановлено, що управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з нормами частини 5 статті 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору) Державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук.

За змістом статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: затверджують статути (положення) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління, і господарських структур та здійснюють контроль за їх дотриманням; ведуть облік об'єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об'єктів; погоджують підпорядкованим підприємствам, установам, організаціям відповідно до законодавства договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні; виконують інші передбачені законодавством функції з управління об'єктами державної власності.

З огляду на викладене вбачається, що закріплене Державним підприємством "Чайка" може розпоряджатися майном, що належить до основних фондів та укладати договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні, виключно у межах повноважень та у спосіб встановленими чинним законодавством України та за погодженням з уповноваженим органом управління до сфери управління якого належить підприємство.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять, а сторонами не надано суду доказів на підтвердження отримання погодження уповноваженим органом управління Державного підприємства "Чайка" на укладання з Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в його господарському віданні.

Таким чином, судом встановлено, що про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 було укладено з порушенням положень чинного на момент його укладення законодавства України (зокрема, статті 326 Цивільного кодексу України, статті 75 Господарського кодексу України та статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності") та статутних документів Державного підприємства "Чайка", а тому в силу норм статтей 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні 15.01.2015 представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом враховані рекомендації, викладені у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» стосовно того, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що оскаржуваний договір було укладено 10.11.2009, а позивач звернувся з даним позовом до суду 12.12.2014, а також судом не було встановлено факту переривання перебігу позовної давності та наявності поважних причин її пропуску, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом строку позовної давності позовної давності.

Враховуючи відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним договору, то правові підстави для задоволення похідної від неї вимоги щодо застосування наслідків недійсності такого правочину та стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 87 055 грн 00 коп. відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 10.02.2015

Суддя Н.Б. Плотницька