ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа № 908/4175/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №433З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 03.12.14 у справі № 908/4175/147

за позовом ФОП ОСОБА_2, смт. Якимівка, Якимівського району, Запорізької області

до ДП "Дослідне господарство "Якимівське" Національного наукового центру "Інститут механізації та електрифікації сільського господарства" смт. Якимівка, Якимівського району, Запорізької області

про стягнення 40 800 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014р. позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з відповідача 40800 грн. збитків., посилаючись на ст.. 526, 625, 629 ЦК України, ст. ст. 173, 174 175, 193 ГК України, заявою від 01.12.2014 р. позивач повідомив, що в позовній заяві помилково визначено предмет спору - відшкодування збитків, оскільки заявлена до стягнення сума є заборгованістю відповідача.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на пропуск позовної давності та відсутність правонаступництва.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.12.2014 р. по справі №908/4175/14 (суддя Попова І.А.) в позові відмовлено, з посиланням на те, що позивачем невірно визначено правовий спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення 40800 грн. основного боргу, оскільки умови договору не передбачають такого зобов'язання іншої сторони.

Позивач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, надав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначив, що в акті звірки розрахунків узгоджена заборгованість у грошовій формі, тому позов підлягав задоволенню.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, не з'явлення представника не перешкоджає розгляду скарги.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що Південним науково-дослідним центром ННЦ «ІМЕСГ» НААН України (покупець) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (продавець) 12.09.2011 р. укладено договір, за умовами якого продавець продає покупцю насінневе зерно озимої пшениці сорт «Поліська-90» в кількості 25,5 тон по ціні 1600 грн. за 1 тону на суму 40800 грн., а покупець в якості оплати зобов'язується здійснити продавцю повернення насіння соняшника сорт «Запорізький-28» на суму 40800 грн. по ціні, яка складеться на момент повернення продукції. Строк повернення соняшника не пізніше 15 жовтня 2011 року.

На виконання договору за видатковою накладною від 12.09.2011 р. позивач передав покупцю насіння озимої пшениці в кількості 25,5 тонн за ціною 1600 грн. на загальну суму 40800 грн., але відповідач свої зобов'язання по поверненню позивачу насіння соняшника сорт «Запорізький-28» на суму 40800 грн. по ціні, яка складеться на момент повернення продукції не виконав.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що договір, укладений Південним науково-дослідним центром ННЦ «ІМЕСГ» НААН України (покупець) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (продавець), стягнення заборгованості за яким є предметом судового розгляду, за своєю правовою природою є договором міни.

Відповідно до статті 715 Цивільного кодексу України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що з правового аналізу зазначеної норми вбачається, що договір міни входить до групи договірних зобов'язань, направлених на оплатну передачу майна у власність. Основною індивідуалізуючою ознакою такої передачі є те, що зустрічне надання за відчужене майно має товарну форму, а не грошову. За договором міни (бартеру) кожна зі сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 620 Цивільного кодексу України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Отже, за умовами договору позивач мав право вимагати передання насіння соняшника сорт «Запорізький-28» на суму 40800 грн. по ціні, яка складеться на момент повернення продукції, але з зазначеною вимогою позивач не звертався.

Суд першої інстанції правомірно зазначав, що предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, який кореспондує зі способами захисту права, які визначені у статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що виходячи з умов договору від 12.09.2011 р. та приписів чинного законодавства, зокрема, статей 620 та 715 Цивільного кодексу України, позивачем невірно визначено правовий спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення 40800 грн. основного боргу, оскільки умови договору не передбачають такого зобов'язання іншої сторони.

Посилання позивача на акт звірки від 28.12.2011р., в якому узгоджена заборгованість у грошовій формі, безпідставне, так як відповідні зміни в умови договору не вносились та зобов'язання відповідача по передачі насіння соняшника сорт «Запорізький-28» не змінювалось, тим більш, що акт звірки підписаний.

Суд першої інстанції, з урахуванням визначеного позивачем предмета спору та встановлених у справі обставин, не досліджував питання правонаступництва відповідача та застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 525, 526, 620, 715 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.12.2014 р. по справі №908/4175/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 11.02.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.