РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/26548/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (вул. І.Федорова, 32-А, м. Київ, 03038; вул. Старонаводницька, 13, м. Київ, 01015)

до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА» (вул. Здолбунівська, 7-Д, м. Київ, 02081)

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 2 041,70 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Лазор А.І. - представник, довіреність №0114-123 від 16.10.2014;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА» про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 2 041,70 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-2001-0019/000049 від 08.10.2012 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 2 551,70 грн., він набув згідно ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги до відповідача про стягнення виплаченого страхового відшкодування у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2014 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/26548/14 та призначено до розгляду на 13.01.2015.

У судове засідання 13.01.2015 уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№083, 075, 067.

До початку судового засідання 24.12.2014 відповідачем подано суду відзив на позовну заяву №08-03-12 від 24.12.2014, в кому останній просить суд відмовити у позові в повному обсязі, витрати по справі покласти на позивача, розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача.

Відзив на позовну заяву з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

Клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача судом задоволено, розгляд даної справи здійснюється без участі представника відповідача.

Також, до початку судового засідання 12.01.2015 позивачем подано суду супровідний лист б/н, б/д про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання позивача судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 13.01.2014 відповідачем подано клопотання №08-03-12 від 12.01.2015 про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання відповідача судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2015 розгляд справи відкладено на 28.01.2015.

В судове засідання 28.01.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 28.01.2015 не з'явився.

У судовому засіданні 28.01.2015 представник позивача подав суду клопотання б/н від 28.01.2015 про продовження строку розгляду спору у даній справі на п'ятнадцять днів, яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2015 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 10.02.2015.

До початку судового засідання 10.02.2015 представником позивача подано суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання позивача судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 10.02.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 10.02.2015 не з'явився.

Про дату, час та місце проведення судового засідання по даній справі відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №527.

Про поважність причин неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 01.12.2014, 13.01.2015 та від 28.01.2015, сторонами подано не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також те, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 10.02.2015 клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками визначені статтями 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді не заявлено.

В судовому засіданні 10.02.2015 уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

08.10.2012 між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» Тернопільське управління продаж (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті (далі - Договір), згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити на умовах цього Договору страхову виплату страхувальнику або вигодонабувачу, визначеному в Договорі страхувальником, а страховик зобов'язується сплатити страхову премію у визначені терміни та виконувати інші умови Договору.

Предметом Договору є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язаних з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням - страхування наземного транспортного засобу (надалі - КАСКО); відшкодування страхувальником шкоди, заподіяної майну третіх осіб застрахованим транспортним засобом - добровільне страхування цивільно-правової відповідальності; життям, здоров'ям та/або працездатності застрахованих осіб - добровільне страхування від нещасного випадку з водієм та пасажирами (пункт 1.1. Договору/частина 2). Строк дії Договору визначений з 03.11.2012 по 02.11.2013 (пункт 8 Договору/частина 1). Забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки «Ford Transit 460Е», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, 2011 року випуску (додаток №1 до Договору).

Відповідно до пункту 11.1 Договору (частина 1) по КАСКО страховими випадками визначено: викрадення, ДТП, стихійне лихо, пожежа, вибух, падіння предметів, напад тварин.

Ліміт відшкодування страховика по кожному страховому випадку. Страхова сума є лімітом відшкодування страховика по кожному страховому випадку. Після виплати страхового відшкодування страхова сума не зменшується на суму сплаченого страхового відшкодування. Договір достроково припиняє свою дію з моменту виплати страхового відшкодування по одному страховому випадку в розмірі, еквівалентному розміру страхової суми за мінусом франшизи (пункт 11.2 Договору/частина 1, підпункт 4.7.1. Договору/частина 2).

Додатком №1 до Договору страхову суму визначено в розмірі 271 200,00 грн.

Згідно з визначенням пункту 2.2 Договору (частина 2) страховим випадком по КАСКО можуть бути втрата, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу, зокрема, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (подія, що сталася під час руху застрахованого та/або іншого транспортного засобу, внаслідок якої завдані пошкодження застрахованому транспортному засобу, буксирування застрахованого транспортного засобу або застрахованим транспортним засобом (підпункт 2.2.2. Договору/частина 2).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

30.11.2012 в м. Києві по вул. Закревського, 42, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки «Ford Transit 460Е», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, що належить товариству з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна», під керуванням водія Мітькіна Дмитра Юрійовича, та транспортного засобу марки «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО2048АТ, що належить товариству з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна», під керуванням водія Новосьолова Миколи Миколайовича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Факт ДТП підтверджується довідкою №9115983 про дорожньо-транспортну пригоду, видана Деснянським РУГУМВС України в м. Києві за вих. №46/2576 від 07.04.2014 (копія довідки залучена до матеріалів справи).

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Українська страхова група» автомобіль «Ford Transit 460Е», державний реєстраційний номер ВО9873АТ.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» зазначену подію визнано страховою, з настанням якої у позивача виник обов'язок виплатити страхувальнику страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 частини 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

03.12.2012 товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» звернулось до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» після надання актів виконаних робіт та чеків з СТО (копія залучена до матеріалів справи).

Згідно до статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до Додатку №1 до Договору франшиза за ризиками «викрадення» та «інші випадки» становить 0,5% від страхової суми.

Згідно складеного Страхового акту №ДККА-22341 від 27.02.2013 страховиком - ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» визначено належну до сплати страхувальнику - товариству з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» суму страхового відшкодування - 2 551,70 грн., яка становить різницю між визначеною у рахунку-фактурі Юмас-Авто №ФЗС0015453 від 05.12.2012 вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 3 907,70 грн. та франшизою за Договором - 1 356,00 грн. (3 907,70 грн. - 1 356,00 грн. = 2 551,70 грн.).

Пунктами 15.7. та 15.8. Договору встановлено, що протягом 14 робочих днів від дати складання страхового акту страховик повинен здійснити виплату страхового відшкодування (страхової виплати). Виплата страхового відшкодування (страхової виплати може бути здійснена страхувальнику, застрахованій особі, третім особам, вигодо набувачу або спадкоємцям, на підставі відповідної заяви та страхового акту, складеного страховиком.

Сума страхового відшкодування в розмірі 2 551,70 грн. була перерахована позивачем на розрахунковий рахунок страхувальника - товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна», що підтверджується платіжним дорученням №3245 від 28.02.2013 (копії рахунку-фактури та платіжного доручення залучені до матеріалів справи).

Отже, страховиком приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» фактично здійснено виплату страхувальнику товариству з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» страхового відшкодування в розмірі 2 551,70 грн.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 20.12.2012 встановлено, що 30.11.2012 в м. Києві по вул. Закревського, 42, громадянин Новосьолов Микола Миколайович, керуючи автомобілем «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО2048АТ, створив перешкоду автомобілю «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, під керуванням водія Мітькіна Дмитра Юрійовича, чим порушив пункти 2.3 «б», 15.13 Правил дорожнього руху України. Зазначеною постановою Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2012 громадянина Новосьолова Миколу Миколайовича визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в розмірі 425,00 грн. на користь держави.

За таких обставин судом встановлено, що в момент виплати страхового відшкодування до позивача - приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» перейшло право вимоги до власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО2048АТ, винного у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Станом на дату вчинення ДТП 30.11.2012 транспортний засіб марки «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО2048АТ, застрахований страхувальником - товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» в відкритому акціонерному товаристві Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №5448942 (далі - Поліс), що підтверджується наданою відповідачем копією Полісу, а також даними Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 510,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО2048АТ; станом на дату вчинення ДТП 30.11.2012 Поліс є діючим (копія Полісу залучена до матеріалів справи).

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на момент вчинення ДТП, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За таких обставин судом встановлено факт настання страхового випадку за полісом серії АВ №5448942 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно страховик - відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» має відповідати за спричинену матеріальну шкоду, завдану транспортному засобу «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з заявою №ДККА-22341 на виплату страхового відшкодування у порядку регресу шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (копія наявна в матеріалах справи), в якій просив відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» відшкодувати приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» завдані збитки в межах фактичної суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 2 551,70 грн. після 30 робочих днів від дня отримання претензії.

Як свідчить залучена до матеріалів справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №841 відповідач зазначену претензію отримав 01.08.2014.

Доказів надання відповідачем обґрунтованої відповіді на зазначену претензію або задоволення вимог позивача та відшкодування позивачу завданих збитків в межах фактичної суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 2 551,70 грн. суду не надано.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач, посилаючись на положення пунктів 36.1 та 36.2 ст. 36 та пункт 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стверджує, що ДТП відбулося 30.11.2012, проте позивач до відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» із заявою про здійснення страхового відшкодування у зв'язку із ДТП у розмірі здійсненої позивачем страхової виплати протягом року, визначеного Законом строку, не звертався, що є підставою для відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування.

Суд відхиляє зазначені доводи відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до положень пункту 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з пунктом 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Приписами пункту 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Суд зазначає, що наведеною статтею встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не слід ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Вказані норми Закону регулюють не спірні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок подання заяви про страхове відшкодування (впродовж одного року) встановлюється для страхувальника за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не поширюються на позивача, який не є потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування в розумінні цього Закону.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що перебіг позовної давності щодо вимог про відшкодування збитків у порядку регресу починається з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за Договором добровільного страхування враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою паро захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

За таких обставин, саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за Договором №28-2001-12-00119 від 08.10.2012 добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті у нього виникло право подати регресний позов до суду. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 27.03.2012 у справі № 58/168).

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно з частиною 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Судом встановлено, що позивачем на користь страхувальника здійснено виплату страхового відшкодування в спірній сумі без врахування зносу. Акт автотоварознавчої експертизи пошкодженого при ДТП автомобіля «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, позивачем не складався.

Проте здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2001-12-00119 від 08.10.2012, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить. З приписів вищевказаних норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за Полісом.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом серії АВ №5448942 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, відмінний від порядку відшкодування шкоди, передбаченого Законом України «Про страхування» та договором добровільного страхування №28-2001-12-00119 від 08.10.2012, які регламентують зобов'язання позивача, та те що умовами Полісу АВ №5448942 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів франшиза визначена в розмірі 510,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить 2 041,70 грн. (2 551,70 грн. -510,00 грн.).

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2001-12-00119 від 08.10.2012 та/або Полісу серії АВ №5448942 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволяють суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 2 041,70 грн., завданої внаслідок ДТП та відшкодованої позивачем власнику автомобіля марки «Ford Transit», державний реєстраційний номер ВО9873АТ, є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню в заявленій сумі 2 041,70 грн..

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 ст. ст. 1, 6, 8, частиною 18 ст. 9, частиною 1 ст. 16, частиною 2 ст. 18, пунктом 3 частини 1 ст. 20, частиною 1 ст. 25, 27 Закону України «Про страхування», статтями 3, 6, 12, пунктом 22.1 ст. 22, ст. ст. 29, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 3 частини 2 ст. 11, ст. ст. 993, 981, частинами 1, 2 ст. 1187, пунктом 1 частини 1 ст. 1188, частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, статтями 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, м. Київ, Дарницький район, вул. Здолбунівська, буд. 7-Д, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, Солом'янський район, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, ) 2 041,70 грн. (дві тисячі сорок одну гривню сімдесят копійок) та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 16 лютого 2015 року.

Суддя А.М. Селівон