ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р.Справа № 922/5703/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ
до 3-я особа, яка не 1. Корпорації "Співдружність КОМП", с. Комунар, 2. Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2, м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - не з'явився

1. відповідача - не з'явився

2. відповідача - Денисова М.Д. (дов. № 33-21/2400 від 30.01.2015 р.)

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним, з моменту його вчинення, договору іпотеки, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (теперішнє найменування - Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК») (надалі - 2. Відповідач) та Корпорацією «АИС» (теперішнє найменування - КОРПОРАЦІЯ «СПІВДРУЖНІСТЬ КОМП») (надалі - 1. Відповідач), і посвідчений 31 травня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 (надалі - третя особа), та зареєстрований в реєстрі за №1-1612. Також просить суд покласти на Відповідачів судовий збір.

Представник Позивача у судове засідання не з'явився. Про причини своєї неявки та неявки представника суд не повідомив. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник 1. Відповідача у судове засідання не з'явився. Про причини своєї неявки та неявки представника суд не повідомив. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Від 2. Відповідача заяв та клопотань не надійшло. У судовому засіданні та у наданому відзиві проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Надав до суду додаткові документи, які суд долучає до матеріалів справи.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, уповноваженого представника до суду не направила. Про причини своєї неявки та неявки представника суд не повідомила. Вимоги ухвали суду не виконала. Відомості щодо належного повідомлення про день та час розгляду справ, на момент слухання, в матеріалах справи відсутні.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, а тому суд вважає можливим розглядати справу за наявними в ній матеріалами, як це передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (надалі - ГПК України), не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши присутніх представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

03.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", яке змінило найменування на ПАТ "УкрСиббанк" (Банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Холдінг" ("Позичальник-1") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-1").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору№ 0 банк зобов'язався надати Позичальнику-1, а Позичальник-1 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 2 500 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 12 625 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод" ("Позичальник-2") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-2").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору № 0 (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-2, а Позичальник-2 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

- з 03.05.2007 року - 7 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 37 875 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 17 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 88 375 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто" ("Позичальник-3") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-3").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору № 0 (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-3, а Позичальник-3 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

- з 03.05.2007 року - 10 000 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 50 500 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 11 800 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 59 590 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Т" ("Позичальник-4") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (Кредитний договір-4").

Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору № 0 банк зобов'язався надати Позичальнику-4, а Позичальник-4 зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 18 000 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 90 900 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

31.05.2007 р. було укладено договір іпотеки №1-1612 . За договором іпотеки передано в іпотеку Відповідачу-2 Нежитлові будівлі: пункт перепродажного сервісного обслуговування автомобілів літ. «ОІ» площею 1301,1 кв. м, адмінбудівля літ. «С-І, «С, -І», площею 206, 4 кв. м, відкритий склад ІІІ, адреса: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Чигиринська, (вул. 60-річчя СРСР), б. 60/2.

Позичальниками були порушені умови Кредитних договорів, а саме у термін, передбачений Кредитними договорами - 30.04.2009 року, - Позичальники не виконали своїх зобов'язань з повернення кредитних коштів, а також не здійснювали плату за кредит у терміни, передбачені Кредитними договорами.

На підставі договору факторингу №39 Ф-Н від 04.12.2012 р. ПАТ «Сведбанк» відступив на користь ТОВ «Кредо Солюшнс» (Позивач) право вимоги до боржника - Корпорації «Співдружність КОМП» за кредитними договорами № 54/07 від 05.12.2007 р. та 65/59765-КЛ від 05.12.2007 р., а також права вимоги за договорами забезпечення, якими забезпечується виконання боржником (за кредитними договорами) своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до п. 4.3. договору факторингу сторони визначили загальний розмір заборгованості боржників, право вимоги повернення якої відступлено фактору в сумі 19 671 563,46 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладення цього договору становить 157 234 806,74 грн. та 180 425 982,54 грн. На підставі вказаного факту було внесено до реєстру вимог кредиторів Корпорації «Співдружність КОМП» відомості про заміну кредитора Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс».

На підставі договору факторингу №20-У/13 від 30 липня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа - Банк» та ТОВ «Українська факторингова група», кредитор відступив на користь ТОВ «Українська факторингова група» право вимоги за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №406-МВ/08 від 26.12.2008р., а також права вимоги за договорами забезпечення, якими забезпечується виконання боржником (за кредитним договором) своїх зобов`язань за кредитним договором, зокрема договором поруки № 605-П/08 від 30.12.2008 р., укладеним між ПАТ «Альфа - Банк» та Корпорацією «АИС», правонаступником якої є банкрут. Відповідно до п. 1.2. даного договору факторингу сторони визначили, що за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №406-МВ/08 від 26.12.2008 р. відступаються наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту, наданою в доларах США, відповідно до даного договору в сумі 29 243 496,68 доларів США, право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому договором про відкриття кредитної лінії, нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору факторингу в сумі 14 963 853,70 доларів США, право вимоги сплати неустойки (пені) встановленої договором про відкриття кредитної лінії, нарахованої та несплаченої станом на дату підписання цього договору факторингу в сумі 3 778 317,21 грн.

ТОВ «Українська факторингова група» на підставі договору факторингу №21-У/13 від 22 жовтня 2013 року, укладеного з ТОВ «Кредо Солюшнс» відступило на користь Позивача право вимоги, що належало ТОВ «Українська факторингова група» на підставі договору факторингу №20-У/13 від 30 липня 2013 року. В зв'язку з цим було зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів Корпорації «Співдружність КОМП» відомості про заміну кредитора Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс» . ТОВ «Кредо Солюшнс» є Кредитором в межах провадженню по банкрутству Корпорації «Співдружність КОМП».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.03.2012 р. №5023/7064/11 було затверджено реєстр вимог кредиторів Корпорації «Співдружність КОМП». Вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» саме у розмірі 672 541 864,59 грн. були окремо внесеними до реєстру вимог, як такі, що забезпечені заставою майна боржника (перша черга задоволення).

Позивач вважає, що визнання в подальшому спірного договору іпотеки недійсним вплине на черговість задоволення вимог кредиторів і сприятиме захисту прав та забезпеченню охоронюваних законом інтересів Позивача, оскільки зміниться черговість задоволення значної частини вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Дослідивши матеріали справи, вислухавши присутніх представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Керуючись ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.. 13 ЦК України Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом".

Згідно ч.3 ст. 16 ЦК України Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу".

Права та охоронювані законом інтереси Позивача оскаржуваним договором іпотеки не були та не могли бути порушені, адже правочин було укладено до отримання Позивачем статусу кредитора по справі, та до моменту створення самого позивача як юридичної особи.

Позивач просить визнати недійсним Договір іпотеки нерухомого майна, укладений 31.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (повним правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та Корпорацією "АИС" (повним правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП"), посвідчений 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим номером 1-1612 (далі - Договір іпотеки).

Підставою для подання позову Позивач вказує те, що Договір іпотеки порушує його права та охоронювані законом інтереси як кредитора у справі № 5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП".

Відповідно до ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу".

Згідно ч. 4 ст. 87 ЦК України: "Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації".

Частиною 4 ст. 91 ЦК України передбачено, що: "Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення".

Як вбачається з відомостей стосовно Позивача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія витягу з якого була додана до позову, Позивач був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців лише 03.05.2012 року, тобто майже через п'ять років після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, що оскаржується.

Корпорація "Співдружність КОМП" на сьогодні не є власником предмету іпотеки та іпотекодавцем, у зв'язку із чим оспорення Договору іпотеки не може вплинути на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Згідно п. 1.1. Договору іпотеки зазначений предмет іпотеки, який було передано в іпотеку, а саме: "1.1. Нежитлові будівлі: пункт передпродажного сервісного обслуговування автомобілів літ. "ОІ", адмінбудівля літ. літ. "С-І", "С'-І", відкритий склад ІІІ, що знаходяться за адресою: Черкаська область, місто Черкаси, вулиця Чигиринська (вулиця 60-річчя СРСР), будинок № 60/2".

В якості Іпотекодавця та, відповідно, відповідача у позові зазначено Корпорацію "Співдружність КОМП".

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2014 року у справі № 910/16753/13 за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнес ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалплейс" про звернення стягнення на предмети іпотеки та передачу їх в управління були встановлені наступні обставини, які свідчать про те, що предмети іпотеки за оспорюваним правочином на момент звернення із позовом належать іншій особі.

У рішенні господарського суду міста Києва від 04.03.2014 року по справі № 910/16753/13 зазначається, що "отримані документи з Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області та Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", свідчать, що відносно предмету іпотеки - нежитлових будівель, розташованих за адресою: м. Черкаси, вул. Чигиринська (вул. 60-річчя СРСР), буд. 60/2, було вчинено ряд правочинів, внаслідок яких право власності на нього перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнес ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалплейс".

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що"Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини".

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про іпотеку""У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки".

Предмет іпотеки за оспорюваним Договором іпотеки не належить на праві власності Корпорації "Співдружність КОМП", остання не являється іпотекодавцем.

Відповідно до ст. 26 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що підлягає застосуванню у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП") "Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку".

В зв'язку з чим до складу ліквідаційної маси серед іншого включається майно, яке належать банкруту на праві власності на дату відкриття ліквідаційної процедури - натомість, як зазначалося вище, Корпорація "Співдружність КОМП" не є Іпотекодавцем та власником предмету іпотеки.

Визнання недійсним Договору іпотеки не вплине на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП" та відповідно жодним чином не сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів Позивача.

Посилання у позові на ст. 120 Земельного кодексу України щодо підтвердження підстав переходу права власності на земельну ділянку являються безпідставними. На момент вчинення правочину така норма права ще не була внесена до ЗК України.

Позивач у позовній заяві посилається на абз. 2 ч. 1 ст. 120 ЗК України в наступній редакції, а саме: "Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування".

Вказана норма права була внесена до ЗК України законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" № 997-V від 27.04.2007 року, який набрав законної сили 20.06.2007 року, тобто після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки.

ЗК України в редакції, що діяв на момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки взагалі не містив норми права, яка б передбачала перехід права власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування у разі відчуження житлового будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України "Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" "Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом".

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 91 ЦК України"Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення".

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України "Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору".

Закон України "Про іпотеку" будь-яких заборон на встановлення іпотеки в забезпечення кількох зобов'язань за кредитними договорами одним договором про іпотеку не містить. При цьому у ЦК України закріплено, що юридичні особи вільні у встановленні своїх прав і обов'язків на підставі договору та у визначенні будь-яких, які не суперечать законодавству, його умов.

Передбачене ч. 2 ст. 777 ЦК України переважне право на придбавання предмету оренди виникає в орендаря та може бути порушеним тільки в момент його продажу, з огляду на що відсутність факту продажу майна як на момент укладення договору іпотеки, так і на сьогодні, свідчить про відсутність порушення права орендаря, що також підтверджується і тим, що орендар з такими позовом до суду не звертався.

Відповідно до п. 1.3. Договору іпотеки "Предмет іпотеки переданий в оренду ПІІ "АТ Автоінвестстрой- Черкаси ", згідно Договору оренди нежитлових приміщень № К/А003-289 від 01.11.2005 року, укладеного між Іпотекодавцем та Орендарем. При цьому Іпотекодавець свідчить, що Орендар по договору повідомлений про факт передачі нерухомого майна в іпотеку, що в Договорі оренди нерухомого майна № К/А003-289 від 01.11.2005 року містяться умови про дострокове припинення його дії у випадку звернення стягнення на це майно та/або у випадку зміни власника".

Згідно ч. 2 ст. 777 ЦК України "Наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання".

Право, передбачене ч. 2 ст. 777 ЦК України, виникає в орендаря тільки з моменту виникнення вказаних двох обставин, а тому в момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки цього права не існувало, отже, воно не могло бути й порушено.

У разі ж виникненні спору між орендарем та іпотекодержателем з цього приводу, саме орендар має право звертатися до суду за захистом своїх прав та доводити факти виникнення вказаних двох обставин та відповідно наявність у нього переважного права на придбання нерухомого майна, чого орендар, не здійсняв.

Іпотечне майно у відповідності до п. 5.4. Договору іпотеки іпотекодержателю у власність не передавалось та за ним не реєструвалось, а наразі, як і раніше, перебуває в іпотеці.

Частина 2 ст.777 ЦК України не регулювала правовідносин, як під час укладання (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, так і не регулює їх наразі за оскаржуваним договором, отже відсутні законні підстави для визнання Договору іпотеки недійсним.

Вказана правова позиція підтверджується висновками, викладеними у постанові Вищого господарського суду України № 11/122пд від 05.02.2009 року.

Передача майна за іпотечним застереженням у власність іпотекодержателя є способом звернення стягнення на предмет іпотеки та не являється правочином щодо продажу майна в розумінні положень ч. 2 ст. 638 ЦК України, до того ж звернення стягнення на предмет іпотеки на день звернення позивача із позовом ще не мало місце.

Частиною 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" встановлено:"Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків".

З наведеної норми слідує, що іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки про намір продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Вказані положення кореспондуються з положеннями частини 2 статті 777 ЦК України, оскільки наймач, права якого зареєстровані у встановленому законом порядку, після отримання повідомлення іпотекодержателя про продаж предмету іпотеки має переважне право на придбання предмету іпотеки.

Крім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя визначає лише можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, і не визначає перехід права власності на предмет іпотеки, на відміну від договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України: "за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму".

Відповідно до частини 2 статті 638 ЦК України "договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною".

Передбачене ч.2 ст. 777 ЦК України переважне право наймача на придбання предмету оренди у разі його продажу означає, що орендар має пріоритет щодо прийняття пропозиції (акцепту) продавця про продаж предмету оренди на визначених та рівних для всіх інших покупців умовах.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку" "іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом".

Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" "договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону".

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення Договору іпотеки):

"Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону".

Передача майна за іпотечним застереженням у власність іпотекодержателя є способом звернення стягнення на предмет іпотеки та не являється правочином щодо продажу майна в розумінні положень ч. 2 ст. 638 ЦК України, адже при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відсутні передбачені приписами ч. 2 статті 638 ЦК України ознаки направлення оферти на укладення договору і можливості прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, які необхідні для укладення договорів щодо продажу майна.

У відповідності до ч. 4 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення Договору іпотеки): "Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність".

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України: "Фінансовими вважаються такі послуги: надання гарантій та поручительств".

Згідно ч. 1 ст. 553 § 3 ЦК України: "За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником".

У відповідності до ст. 572, ч. 1 ст. 575, ч. 1 ст. 583 § 6 ЦК України:"В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель)".

Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 1 закону України "Про іпотеку": "Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника".

Майнова порука та порука є різними видами забезпечення зобов'язань та відносяться до різних інститутів права, тому норми, які регулюють поруку (п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону, ст. ст. 553-559 ЦК України тощо) не застосовуються до правовідносин з майновим поручителем (зазначений висновок також підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-109цс14).

Корпорація "Співдружність КОМП" за своїм правовим статусом не відносилась до фінансових установ, які мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до спірних правовідносин.

Якщо Закон регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між юридичними особами, зокрема, щодо договорів іпотеки регулюються нормами ЦК України, а також законом України "Про іпотеку".

Договір іпотеки, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення щодо суб'єктного складу.

Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору іпотеки, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 572-593 ЦК України, а також законом України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією з основних засад судочинства.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами у порядку передбаченому ст. 75 ГПК України.

Розглянувши заяву Відповідача, стосовно застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд не вважає її такою, що є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (ст. 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (ст. 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (ст. 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (ст. 1293 цього Кодексу).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу. В свою чергу, відмова у задоволенні позову саме з підстав пропуску позовної давності можлива лише у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог.

Відповідні правові висновки викладені і в постановах ВГСУ від 5 березня 2014 року по справі № 925/543/13, від 1 жовтня 2013 року по справі № 7/5007/1140/12, від 14 серпня 2013 року по справі № 06-5- 18 / 844-5023 / 5554/12, від 30 липня 2013 року по справі № 5015/5589/11, від 27 травня 2013 року по справі № 5011-5/1047-2012, і в пункті 2.2 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів »від 29 травня 2013 № 10, в якому зазначено наступне: «За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки при наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати і вказати в рішенні, чи порушено право чи охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі якщо право або інтерес не порушені, суд відмовляє у позові на підставах його необґрунтованості. І тільки якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність минула і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв'язку із закінченням позовної давності - у зв'язку з відсутністю зазначених позивачем поважних причин його пропуску.

Виходячи з матеріалів справи суд вважає, що суб'єктивне право Позивача не порушено.

Відповідно до статей 44-49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на Позивача, оскільки спір доведено до суду не з вини Відповідачів.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 193, 216, 218 ГК України та ст. ст. 120, 132 ЗК України, ст. ст. 3, 13, 15, 16, 87, 91, 215, 553-559, 572-593, 628, 655, 777 ЦК України, керуючись статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя І.П. Жигалкін