РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2015Справа №910/21979/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Хаски-Інвест"
простягнення коштів
Судді Васильченко Т.В. (головуючий)

Ломака В.С.

Любченко М.О.

в присутності представників сторін:

від позивача Бонь О.А., довіреність б/н від 20.01.2015;
від відповідачане з'явилися.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробонус" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хаски-Інвест" про стягнення 515278,39 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору поставки №К4031 від 28.04.2014 поставив відповідачу визначений договором товар, втім відповідач, в порушення умов даного договору, свої зобов'язання по попередній оплаті поставленого товару належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що зумовило нарахування інфляційних втрат, річних, пені, плати за користування товарним кредитом, курсової різниці та штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.2014 порушено провадження у справі №910/21979/14 та призначено до розгляду.

08.12.2014 позивач, в судовому засіданні, подав додаткові пояснення по справі, в яких зазначив, що ним на підставі п. 5.8.3 договору було здійснено нарахування відсотків за користування товарним кредитом з наступного дня за днем кінцевої дати сплати вартості товару.

В судовому засіданні 08.12.2014, суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду даної справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 08.12.2014 призначено колегіальний розгляд справи №910/21979/14 в наступному складі суду: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Любченко М.О., Ломака В.С.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2014 справу №910/21979/14 прийнято до провадження колегією суддів в складі: Головуючий суддя Васильченко Т.В., судді: Любченко М.О., Ломака В.С. та призначено до розгляду.

14.01.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав заяву про часткову відмову від позову, в якій відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 6694,37 грн.

19.01.2015 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову в частині стягнення штрафних санкцій, в зв'язку з їх неправомірним нарахуванням, через наявність форс-мажорних обставин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2015 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та в судовому засіданні у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 11.02.2015.

В судовому засіданні 11.02.2015 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.02.2015.

13.02.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 463808,37 грн. заборгованості, з якої: 335116,22 грн. - основний борг, 3130,59 грн. - 3% річних; 67023,24 грн. - штраф, 35626,31 грн. - курсова різниця та 22912,01 грн. - пеня та повідомив, що підтримує заяву про відмову від позовних вимог, в частині інфляційних втрат в сумі 6694,37 грн., подану до суду 14.01.2015.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є стягнення 335116,22 грн. - основного боргу, 3130,59 грн. - 3% річних; 67023,24 грн. - штрафу, 35626,31 грн. - курсової різниці, 22912,01 грн. - пені та 6694,37 грн. інфляційних втрат.

Представник позивача в судовому засіданні 13.02.2015 позовні вимоги підтримав, з урахуванням поданої ним заяви про зменшення розміру позовних вимог та підтвердив, що в заяві від 14.01.2015 дійсно відмовився від стягнення інфляційних втрат з відповідача.

Відповідач в судове засідання своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для чергового відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 13.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агробонус" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хаски-Інвест" (покупець) укладено договір поставки №К4031, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця насіння та/або засоби захисту рослин та/або міндобрива та/або мікродобрива, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити товар на умовах визначених цим договором (п.1.1 договору).

Асортимент, ціна, строк оплати, одиниця виміру, кількість, вартість партії товару визначається сторонами в специфікації(ях) до даного договору або в видаткових накладних (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, товар поставляється партіями в порядку та на умовах, визначених даним договором, відповідно до специфікації (ій) або видаткової (их) накладної (их), що оформляється сторонами на кожну партію товару і є невід'ємними частинами даного договору. В разі поставки товару на умовах відстрочення платежу асортимент, ціна, строк оплати, одиниця виміру, кількість, вартість партії товару визначається сторонами виключно в специфікації (ях) до даного договору. У випадку розбіжності даних у Специфікації (ях) щодо кількості та/або вартості товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна.

Право власності на товар, а також ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить від постачальника до покупця з моменту поставки відповідної партії товару, що оформляється у порядку, визначеному п. 4.5, п. 4.6 даного договору (п. 1.4 договору).

Так, п.п. 4.5, 4.6 договору визначено, що товар повинен бути поставлений покупцю у кількості і якості, що визначені даним договором. Датою поставки партії товару вважається дата, вказана в видатковій накладній на відповідну партію товару. Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем по кількості - згідно кількості, зазначеної в видаткових накладних, підписаних сторонами; по якості - згідно документів якості.

Згідно з умовами специфікації від 28.04.2014 до договору продавець в строк до 16.05.2014 повинен був поставити товар на суму 765152,64 грн., а покупець зобов'язаний був здійснити оплату на наступних умовах: - 50% в розмірі 382576,32 грн. в строк до 13.05.2014; - 50% в розмірі 382576,32 грн. в строк до 01.10.2014 року.

На виконання вказаної специфікації позивачем був поставлений товар відповідачу відповідно до видаткових накладних №1003 від 29.04.2014 на суму 538584,48 грн. та №1043 від 29.04.2014 на суму 148176,00 грн.; факт отримання відповідачем поставленого позивачем товару підтверджується підписом на накладних представника відповідача, який діяв на підставі довіреності №69 від 28.04.2014.

Згідно з умовами специфікації від 21.05.2014 до договору продавець повинен був поставити товар на суму 179784,00 грн., а покупець зобов'язаний був здійснити оплату на наступних умовах: - 50% в розмірі 89892,00 грн. в строк до 23.05.2014; - 50% в розмірі 89892,00 грн. в строк до 01.10.2014.

На виконання вказаної специфікації позивачем був поставлений товар відповідачу відповідно до видаткової накладної №1437 від 21.05.2014 на суму 179784,00 грн.; факт отримання відповідачем поставленого позивачем товару підтверджується підписом на накладній представником відповідача, який діяв на підставі довіреності № 78 від 21.05.2014.

Крім того, в межах дії договору поставки №К4031 від 28.04.2014 відповідно до видаткової накладної №1913 від 26.06.2014 відповідачу був поставлений товар на суму 18043,92 грн., який отриманий уповноваженим представником відповідача, що діяв на підставі довіреності №87 від 26.06.2014.

Отже, позивачем поставлений відповідачу товар на загальну суму 884588,40 грн.

У відповідності до п. 5.1 договору, покупець здійснює оплату товару в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у порядку та в строки, що визначені в специфікації (ях), які є невід'ємною частиною цього договору, а у разі відсутності специфікації (ій) оплата товару здійснюється на умовах повної попередньої оплати згідно рахунку-фактури постачальника, але не пізніше 10 календарних днів після поставки товару згідно видаткових накладних.

На виконання умов даного договору, відповідач на підставі рахунку позивача №785 від 28.04.2014 здійснив 19.05.2014 частковий платіж в сумі 137352,10 грн., що підтверджується банківською випискою позивача.

З огляду на викладене, оскільки відповідач свої обов'язки по здійсненню попередньої оплати за товар в повному обсязі не виконав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж норми унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу (ст. 693 ЦК України).

Пунктом 5.1 договору поставки та специфікаціями до договору, сторони передбачили строк здійснення попередньої оплати товару, а також термін остаточного розрахунку за поставлений товар.

Відповідно до ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Наведене свідчить, що поставка товару без попередньої оплати не є вчиненням конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору, зокрема щодо порядку розрахунків, оскільки продавець користується своїм законним правом у зустрічному зобов'язанні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2014 року справа № 3-125гс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині здійснення попередньої оплати за товар в повному обсязі підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 335116,22 грн., яка складається з 50% авансових платежів, згідно специфікацій від 28.04.2014 та від 21.05.2014, що повинні були бути сплачені 13.05.2014 та 23.05.214, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктами 7.4, 7.5 договору сторони визначили, що за порушення строку оплати, який вказано у відповідній (их) специфікації (ях) до договору та (або) п. 5.1 та (або) п. 5.3 та (або) п. 9.3 даного договору, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а за порушення строку оплати більше ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальникові додатково штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно оплаченого товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п.п. 7.4, 7.5 договору, позивачем нараховано за специфікацією від 28.04.2014 за період з 19.05.2014 по 10.09.2014, за специфікацією від 21.05.2014 за період з 24.05.2014 по 10.09.2014 та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 22912,01 грн. та штраф в розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми у загальній сумі 67023,24 грн.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі №23/225 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Отже, оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 7.5 договору не суперечить нормам чинного законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на визначену договором суму, і є правовим наслідком прострочення оплати товару з вини відповідача, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, які підлягають стягненню у заявленому розмірі, так як їх розрахунок є обґрунтованим, вірним та відповідає фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

При цьому, твердження відповідача про те, що штраф та пеня неправомірно нараховані позивачем, оскільки поставка товару була здійснена незважаючи на відсутність авансових платежів, до уваги не приймаються з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 07.10.2014 у справі №3-125гс14.

Окрім того, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 3130,59 грн. за специфікацією від 28.04.2014 за період з 19.05.2014 по 10.09.2014 та за специфікацією від 21.05.2014 за період з 24.05.2014 по 10.09.2014, а також інфляційні втрати в сумі 6694,37 грн. за період з червня 2014 по серпень 2014.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6694,37 грн., то позивач в процесі розгляду справи, користуючись правом наданим йому ст. 22 ГПК України, відмовився від них, про що додатково повідомив і в судовому засіданні.

Приписами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, а відтак відмова Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" від позову в частині заявлених до стягнення інфляційних втрат не суперечить діючому законодавству України та не порушує чиї-небудь права і інтереси.

За таких обставин, оскільки дана відмова від позову в частині стягнення інфляційних втрат, не порушує чиїх-небудь прав і законних інтересів, правові наслідки відмови від позову позивачу роз'яснені в судовому засіданні, вона приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зумовлює припинення провадження у справі в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6694,37 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача курсову різницю в розмірі 35626,31 грн.

Так, сторони в п. 5.2 договору домовились визначати еквівалент ціни товару в доларах США або в євро, який сторони встановлюють у відповідній специфікації (ях) або в видаткових накладних, до договору шляхом зазначення курсу відповідної валюти до української гривні згідно п. 5.3 договору, а саме, сума вартості товару визначається постачальником за курсом продажу долара США (євро) до гривні згідно даних Української міжбанківської валютної біржі на дату складання специфікації (іх) або відвантаження товару згідно видаткових накладних (у випадку відсутності специфікації (ій)).

У випадку, коли курс продажу долара США (євро) до української гривні за даними УМВБ на дату оплати товару є незмінним, або нижчим, ніж на дату складання специфікації (ій) або відвантаження товару згідно видаткових накладних (у випадку відсутності специфікації (ій)) покупець здійснює оплату товару в сумі, зазначеній у відповідній специфікації або видатковій накладній (у випадку відсутності специфікації (ій)), а у випадку, коли курс продажу долара США (євро) до української гривні згідно даних УМВБ на дату оплати товару вищий, ніж курс долара США (євро) до української гривні згідно даних УМВБ на дату складання специфікації (ій) або відвантаження товару згідно видаткових накладних (у випадку відсутності специфікації (ій)), для визначення суми, яка підлягає до сплати, сторони використовують формулу:

С2=С1*К2/К1, де:

С2 - сума платежу в гривнях, що визначається на дату оплати товару,

С1- вартість товару в гривнях, зазначена в відповідній специфікації або в видатковій накладній (в випадку відсутності специфікації),

К1-курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату складання специфікації (ій) або відвантаження товару згідно видаткових накладних (у випадку відсутності специфікації (ій)),

К2- курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату оплати товару.

У день здійснення платежу покупець самостійно без пред'явлення рахунку зі сторони постачальника проводить індексацію вартості товару у вищевстановленому порядку та сплачує постачальнику проіндексовану суму відповідного платежу (п. п. 5.3.1., 5.3.2 договору).

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі №3-133гс14.

Відтак, коригування платежів, в основі яких лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно іноземної валюти) прямо не заборонено та не суперечить чинному законодавству України, у зв'язку з чим позовні вимоги, в частині стягнення курсової різниці в сумі 35626,31 грн., розрахунок якої відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору, також підлягають задоволенню.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на форс-мажорні обставини, що сталися 12.07.2014 на території оброблювальних полів, які засвідчуються Сертифікатом ТПП України №2635 від 15.01.2015, оскільки у Сертифікаті ТПП України №2635 від 15.01.2015 зазначено, що ТПП України підтверджує, що несприятливі погодні умови влітку 2014, які спричинили значні пошкодження та загибель посівів сільськогосподарських культур на площах ТОВ "Хаски-Інвест" станом на 12.07.2014, є форс-мажорними обставинами, в той час як позивачем стягується заборгованість, що виникла до 12.07.2014, тобто відсутній причинний зв'язок між невиконанням зобов'язання в травні 2014 та несприятливими погодними умовами влітку 2014.

До того ж, за умовами п. 8.6 договору, сторона, що має намір посилатися на форс-мажорні обставини, зобов'язана протягом 10 календарних днів повідомити іншу сторону про наявність форс-мажорних обставин та на їх вплив на виконання цього договору, тоді як відповідачем не доведений факт повідомлення позивача про настання цих обставин в установлений строк, всупереч умовам п. 8.6 договору.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу, пені, штрафу, 3% річних та курсової різниці, з покладенням витрат по сплаті судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України та припинення провадження в частині стягнення інфляційних втрат, з покладенням судового збору в цій частині на позивача.

При цьому, відповідно п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зменшення розміру позовних вимог згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" є підставою для повернення зайво сплаченої суми судового збору.

Отже, оскільки позивач в процесі розгляду справи зменшив свої позовні вимоги, то судовий збір в сумі 1252,61 грн. підлягає поверненню позивачу, оскільки при поданні позовної заяви ним було сплачено судовий збір в сумі 10662,66 грн.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6694,37 грн.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хаски-Інвест" (04205, м. Київ, вул. Тимошенка, 29, кв. 62, ідентифікаційний код 34343330) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" (08296, м. Ірпінь, смт. Ворзель, вул. Крупської, 18, ідентифікаційний код 36426339) 335116 (триста тридцять п'ять тисяч сто шістнадцять) грн. 22 коп. основного боргу, 3130 (три тисячі сто тридцять) грн. 59 коп. 3% річних, 22912 (двадцять дві тисячі дев'ятсот дванадцять) грн. 01 коп. пені, 35626 (тридцять п'ять тисяч шістсот двадцять шість) грн. 31 коп. курсової різниці, 67023 (шістдесят сім тисяч двадцять три) грн. 24 коп. штрафу та 9276 (дев'ять тисяч двісті сімдесят шість) грн. 17 коп. судового збору видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агробонус" (08296, м. Ірпінь, смт. Ворзель, вул. Крупської, 18, ідентифікаційний код 36426339) з Державного бюджету України 1252 (одну тисячу двісті п'ятдесят дві) грн. 61 коп. судового збору, перерахованого платіжним дорученням №7700 від 12.09.2014, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015.

Головуючий суддя Т.В.Васильченко

Судді В.С.Ломака

М.О.Любченко