КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р. Справа№ 910/22013/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Грабовський О. О. - представник за довіреністю № 58/30В від 12.12.2014

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014

у справі № 910/22013/14 (суддя Трофименко Т. Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега»

до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

про стягнення 3 614,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 3 614,24 грн., яке позивачем як страховою організацією було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Міцубісі Кольт», державний номерний знак ВН 8491 ВМ, який належить Пудовкіну Олексію Костянтиновичу, внаслідок ДПТ, що сталася з вини Сарамуд Анастасії Валеріївна - водія автомобіля «Шевроле Авео», державний номерний знак ВН 0513 ВМ, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014, повний текст якого підписаний 04.11.2014, у справі № 910/22013/14 позов задоволено повністю.

Суд визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 3 614,24 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/22013/14 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до відповідача в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права. Крім того відповідач зазначив про невідповідність висновків, викладених у рішення господарського суду, обставинам справи.

Так відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не враховано приписи п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та те, що позивачем подано заяву на виплату страхового відшкодування у строк, більший ніж рік з моменту скоєння спірної ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування

Ухвалою від 15.12.2014 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Суховий В.Г., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Розпорядженням керівника апарату від 26.01.2015 № 09-52/68/15, у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) у справі Сухового В.Г. на лікарняному та відповідно до підпункту 3.1.13 пункту 3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/4170/14.

Згідно з довідкою керівника апарату суду від 26.01.2015 про повторний автоматичний розподіл справи №910/22013/14 між суддями, справу №910/22013/14 призначено судді-доповідачу Калатай Н.Ф.

Ухвалою від 27.01.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» прийнято до свого провадження.

Відповідач в судове засідання представників не направив, про причини неявки представників у судове засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

25.06.2013 позивач як Страховик та Пудовкін Олександра Костянтинович як Страхувальник уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № 141-07-2390-20 (далі Договір) (а.с. 7-9), предметом якого є страхування майнових інтересів Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Міцубісі Кольт», державний номерний знак ВН 8491 ВМ (далі Автомобіль).

В п. 4.5 Договору сторонами погоджено, що строк дії Договору з 00 годин 00 хвилин за Київським часом 26.03.2013 по 24 годину 00 хвилин за Київським часом 25.06.2014.

02.07.2013 о 17 годині 30 хвилин у м. Одеса по вул. С. Ядова (біля парковки універсаму «Таврія-В») сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля під керуванням Пудовкіна О. К. та автомобіля «Шевроле Авео», державний номерний знак ВН 0513 ВМ (далі Автомобіль 1), під керуванням Сарамуд Анастасії Валеріївни.

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеними позивачем Страховим актом № 10254-Т від 30.04.2014, з урахуванням розрахунків страхового відшкодування (а.с. 12, 12зворот), того, що франшиза за Договором щодо збитків, завданих ДТП, становить 0,5 % від страхової суми (75 000 грн.), тобто 375 грн., та того, що знос транспортного засобу становить 52,7 %, що обумовлює зменшення вартості деталей, що підлягають заміні, на 52,7 %, до виплати в якості страхового відшкодування призначено 4 124,42 грн.

Зі змісту вказаних документів слідує, що розмір збитків визначений позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку на оплату № 000000267 від 02.04.2014 на суму 7 072,50 грн. ТОВ «Форвард-Авто» (особи, яка в подальшому проводила ремонт Автомобіля) (а.с. 15).

Згідно з абз. 4 ст. 3 Закону України «Про страхування» (в редакції на дату укладення Договору), страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

Зі змісту Договору слідує, що Вигодонабувачем за Договором є АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Листом № 531СК/0414 від 14.04.2014 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомив позивача про те, що він як вигодонабувач за Договором не заперечує проти перерахування страхового відшкодування на рахунок ТОВ «Форвард-Авто».

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В заяві про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 03.07.2013, що її подано позивачу Пудовкіним О. К. (а.с. 18, 18 зворот), останній не зазначив, куди саме він просить перерахувати страхове відшкодування, проте з огляду на лист № 531СК/0414 від 14.04.2014 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (вигодонабувача), позивач в Страховому акті № 10254-Т від 30.04.2014 вирішив виплатити страхове відшкодування на рахунок ТОВ «Форвард-Авто» (особи, яка в подальшому проводила ремонт Автомобіля)

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 947 від 14.05.2014 (а.с. 13), страхове відшкодування в сумі 4 124,42 грн. перераховано позивачем ТОВ «Форвард-Авто».

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано Сарамуд Анастасію Валеріївну, що підтверджується постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.07.2013 у справі № 523/10937/13 (а.с. 11 зворот) та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9224563 (а.с. 10, 10 зворот).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявного в матеріалах справи витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 27) слідує, що станом на 02.07.2013 (дата спірної ДТП) цивільно-правова відповідальність Орєшкової А. В. щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно полісу АС № 2038500.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування), обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що Сарамуд Анастася Валеріївна неправомірно володіла Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, її володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правова відповідальності осіб які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і Сарамунд А. В. (особи яка визнана винною у спірній ДТП) має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Зі змісту витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 27) слідує, що за полісом АС № 2038500 ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 50 000 грн., а франшиза - 510 грн., з огляду на що розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування 4 124,42 грн., що підлягає стягненню з відповідача, має бути зменшений на 510 грн. франшизи, а отже, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу 3 614,42 грн. (4 124,42-510).

Водночас, як слідує з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з цим позовом визначив розмір заявленої до стягнення з відповідача суми на рівні 3 614,24 грн., що на 0,18 грн. менше за суму, право на стягнення якої він має.

Проте, враховуючи, що визначення ціни позову є правом позивача, колегія суддів розглядає позовні вимоги саме в заявленому позивачем до стягнення розмірі, тобто в сумі 3 614,24 грн.

З метою отримання від відповідача спірного страхового відшкодування, позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою № 1507 від 23.07.2014 (а.с. 19), в якій просив в місячний строк сплатити страхове відшкодування в сумі 4 124,42 грн. за вказаними позивачем реквізитами. На доказ направлення вказаної вимоги позивачем до матеріалів справи залучено належним чином засвідчену копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 899 з відміткою відповідача про отримання 28.07.2014.

На вказану вимогу відповідач відповів листом № 6301 від 22.09.2014 (а.с. 9 зворот), в якому повідомив про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на приписи п. 37.1.4 ст. 37 Закону, а саме на те, що з моменту настання ДТП пройшло більше року.

З огляду на вказані обставини, позивач і звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону, на який посилається відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, однією з підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо -транспортної пригоди.

Проте, відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини в сфері обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Цим законом не регулються взаємовідносини між страховиками щодо компенсації страхового відшкодування в порядку регресу, а тому, вказана норма не може бути застосована до правовідносин сторін в цьому випадку.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги потерпілої особи, але не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище правових норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 28.08.2012 у справі № 23/279.

Як вбачається з матеріалів справи, строк для звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущений.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Відповідачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти майнових вимог позивача.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 3 614,24 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/22013/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/22013/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/22013/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/22013/14.

Повний текст постанови складено: 23.02.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха