РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"17" лютого 2015 р. Справа № 918/1422/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Гулова А.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Яцюку В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Нерубайлова В.Д. - представника за довіреністю №б/н від 05.01.2015р.

від відповідача: Мазура Р.В. - представника за довіреністю №б/н від 09.09.2014р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь", с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області

на рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р.

у справі №918/1422/14 (суддя Горплюк А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД", м.Рівне

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь", с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області

про стягнення 63338 грн.44 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у справі №918/1422/14 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" до Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" про стягнення 63338 грн.44 коп. Стягнуто з відповідача на користь позивача 38532 грн. 42 коп. процентів за користування товарним кредитом та 1827, 00 грн. витрат по сплаті судового збору. Припинено провадження у справі у частині стягнення основного боргу у розмірі 24806,02грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати і прийняти нове, яким у позові відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- згідно з п.5.3. договору покупець зобов`язаний оплатити відсотки за використання товарного крелиту протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника, а посилання позивача на п.5.3. договру є хибним, оскільки даний пункт починає діяти за певних умов (отримання покупцем письмової вимоги - претензії). Так як, претензія від позивача про оплату не надходила, відтак, строк оплати відсотків не настав;

- наданий позивачем чек про відправлення листа відповідачу та повідомлення про вручення даного листа не пов`язані між собою і не можуть бути доказом направлення і отримання одного і того ж листа, оскільки 13-символьний цифровий номер поштового відправлення, який зазначено на розрахунковому документі і повідомленні про вручення - різні;

- позивачем претензія складена з порушенням ст.6 ГПК України, зокрема, у останній не зазначено повне найменування і поштові реквізити заявника претензії та підприємства, організації, яким претензія пред`являється, а також не зазначено дати пред`явлення і номер претензії;

- розмір заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом, який заявлений позивачем у претензії є меншим, ніж зазначений ним у позовній заяві.

Представник Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у справі №918/1422/14 скасувати і прийняти нове, яким у позові відмовити.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та його представник у судовому засіданні заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги, просять оскаржене рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 21.05.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" (постачальник) та приватним сільськогосподарським підприємством "Волинь" (покупець) укладено договір поставки №19/05-14 (надалі - договір), згідно розділу 1 якого, постачальник зобов'язується поставити та передати або передати зі свого складу покупцю у власність нафтопродукти, в асортименті, кількості, за ціною, що визначені в накладних, які підписуються представниками сторін договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.2.2. договору загальна кількість товару, асортимент і ціна товару погоджується сторонами при формуванні замовлення та визначаються в накладних, які виписуються постачальником.

Згідно з п.5.1. договору покупець має право здійснити повну або часткову оплату отриманого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних.

У випадку неоплати покупцем відвантаженої партії товару в строки, вказані в п.5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар, рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном 30 календарних днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 1,0% відсотка за кожен день використання товарного кредиту. Покупець зобов'язується оплатити товар, поставлений на умовах товарного кредиту і сплатити відсотки за його використання в терміни, вказані в п.5.3 даного договору. Під наданням покупцем згоди на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту розуміється підписання даного договору (п.5.2. договору).

Згідно з п.5.3. договору покупець зобов'язується оплатити суму товарного кредиту на 31 календарний день від дати відвантаження, вказаної в накладній, а відсотки за використання товарного кредиту - протягом семи днів з моменту отримання вимоги від постачальника. Покупець має право на дострокове погашення товарного кредиту і відсотків за його використання. Відсотки нараховуються на залишок заборгованості.

Пунктом 5.4. договору встановлено, якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом, покупець не внесе всіх передбачених договором платежів - він продовжує сплачувати відсотки за користування товарним кредитом до повного погашення заборгованості, а також сплачувати пеню у розмірах, передбачених у п.8.1. даного договору.

Відповідно до п.5.7. договору сторони домовились, що при наявності заборгованості, незалежно від причин її виникнення, кошти, які надходять від покупця, зараховуються в першу чергу на погашення заборгованості, що утворилась раніше, незалежно від призначення платежу, вказаного в платіжних документах.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 березня 2015 року (п.7.1.договору).

Вказаний договір підписано сторонами та скріплено відбитками їх печаток.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" через представника відповідача Ясюка Г.В., який діяв на підставі довіреностей №75 від 21.05.2014р., №83 від 28.05.2014р., №92 від 16.06.2014р. згідно видаткових накладних №РН-0000280 від 21.05.2014р. на суму 37555грн. 28коп., №РН-0000286 від 23.05.2014р. на суму 29305грн. 52коп., №РН-0000291 від 28.05.2014р. на суму 37555грн. 28коп. та №РН-0000332 від 16.06.2014р. на суму 37806грн. 02коп., передало, а Приватне сільськогосподарське підприємство "Волинь" - отримало товар на загальну суму 142 222грн. 10коп.

Товар прийнятий відповідачем без зауважень, а вказані вище накладні містять посилання на договір №19/05-14 від 21.05.2014 р.

У період з 21.05.2014 р. по 12.09.2014р. відповідач з порушенням строків, визначених договором, здійснив частково оплату товару у сумі 117416грн. 08коп., у зв`язку з чим, на момент звернення позивача з позовом до суду, у відповідача виникла заборгованість за отриманий товар у сумі 24806грн. 02коп.

01.08.2014р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою, згідно якої просив останнього сплатити 34806грн. 02коп. заборгованості та 1,0% за кожний день користування товарним кредитом у сумі 20750грн. 76коп.

Вказана вимога отримана відповідачем 04.08.2014р., що підтверджується копією рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, остання залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За наведених вище обставин, ТзОВ «АПН ЛТД», посилаючись, зокрема, на ст.ст. 525, 526, 527, 536, 1057 ЦК України та ст. 218 ГК України, звернулося до місцевого господарського суду з позовом про стягнення з ПСП «Волинь» 24806,02грн. заборгованості за поставлений товар та 38532,42грн. заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.

У зв`язку із здійсненням відповідачем оплати основного боргу у розмірі 24806грн. 02коп., що підтверджується платіжними дорученнями №164 від 20.10.2014р. на суму 6406грн. 02коп. та №165 від 20.10.2014р. на суму 18400грн. 00коп., позивач 21.10.2014р. звернувся до місцевого господарського суду із заявою про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті відсотків за користування кредитом у сумі 38532,42грн.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у справі №918/1422/14 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 38532 грн. 42 коп. процентів за користування товарним кредитом та припинено провадження у частині стягнення основного боргу у розмірі 24806,02грн.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України. господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що укладений сторонами договір №19/05-14 від 21.05.2014р. за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 694 ЦК України передбачає умови продажу товару в кредит, зокрема, з відстроченням або розстроченням платежу.

Відповідно до норм ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Наявними у матеріалах справи видатковими накладними №РН-0000280 від 21.05.2014р., №РН-0000286 від 23.05.2014р., №РН-0000291 від 28.05.2014р., №РН-0000332 від 16.06.2014р. підтверджується факт належного виконання ТзОВ «АПН ЛТД» умов договору №19/05-14 від 21.05.2014р., зокрема останній поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 142222грн. 10коп., який частково оплачений останнім у сумі 117416 грн. 08коп., що не заперечується сторонами. У зв`язку з цим, заборгованість відповідача перед позивачем на час звернення з позовом до суду становила 24806грн. 02коп.

Судом встановлено, що під час розгляду даної справи у суді першої інстанції основний борг у сумі 24806грн. 02коп. був сплачений відповідачем. Наведена обставина підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №164 та №165 від 20.10.2014р.

З огляду на те, що основний борг був сплачений відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, то правильним є висновок місцевого господарського суду щодо відсутності спору між сторонами про стягнення основної заборгованості у сумі 24806грн. 02коп., а тому провадження у цій частині підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Судом встановлено, у п.5.2. договору сторони передбачили, що у випадку неоплати покупцем відвантаженої партії товару у строки, вказані у п.5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном 30 календарних днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 1,0% відсотка за кожен день використання товарного кредиту, що узгоджується з нормами п.14.1.245 ст.14 Податкового кодексу України.

Таким чином, отримавши 04.08.2014р. вимогу позивача про сплату відсотків за користування товарним кредитом терміном 30 календарних днів у сумі 20750,76грн., нарахованих на підставі п.5.2. договору, згідно з п.5.3. договору відповідач зобов`язаний був сплатити цю суму протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги.

Однак, доказів оплати 20750,76грн. за користування товарним кредитом матеріали справи не містять.

Крім того, відповідач зобов`язаний сплатити відсотки на підставі п.5.4. договору, який передбачає їх нарахування, якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом покупець не внесе всіх передбачених договором платежів, до повного погашення заборгованості.

На підставі та у відповідності з вищенаведеними нормами чинного законодавства, умов договору, перевіривши розрахунок позивача, згідно з яким нараховано відсотки за користування товарним кредитом (товар отримано згідно з накладними від 28.05.2014р. №0000291 та від 16.06.2014р. №0000332) у розмірі 38532грн. 42коп., за період з 28.05.2014р. по 15.06.2014р. та за період з 16.06.2014р. по 30.09.2014р., відповідно, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги у зазначеній сумі підлягають задоволенню.

Доводи скаржника щодо ненадання позивачем доказів направлення відповідачу претензії про оплату, у зв`язку з чим, на думку останнього, строк оплати відсотків не настав, оцінюються судом критично, оскільки у матеріалах справи наявна копія фіскального чеку №9799 від 01.08.2014р., як доказ направлення позивачем на адресу відповідача, згідно умов договору, вимоги про сплату боргу та процентів за користування товарним кредитом, та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, як доказ отримання вказаної вимоги останнім 04.08.2014р.

Твердження скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на рахунок того, що надані позивачем чек про відправлення листа відповідачу та повідомлення про вручення даного листа не пов`язані між собою і не можуть бути доказом направлення і отримання одного і того ж листа, оскільки 13-символьний цифровий номер поштового відправлення, який зазначено на розрахунковому документі і повідомленні про вручення, є різними, не приймаються колегією суддів до уваги, як такі що не знаходять свого підтвердження, з огляду на те, що 13-символьні цифрові номери, відображені на чеку та повідомленні про вручення, є ідентичними.

Доводи відповідача про порушення позивачем ст.6 ГПК України безпідставні, оскільки вимога позивача про сплату відсотків за користування товарним кредитом, надіслана відповідачеві 01.08.2014р. згідно з п.5.3. договору, не є претензією, а укладений сторонами договір не передбачає обов`язковість пред`явлення претензії.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що розмір відсотків, вказаний у вимозі, є меншим, ніж у позовній заяві, слід зазначити, що позивачем нараховано відсотки за 30 календарних днів користування товарним кредитом, які відповідач згідно з п.5.3. договору має сплатити, отримавши вимогу позивача, а відсотки за користування товарним кредитом, нараховані після закінчення 30 календарних днів, відповідач зобов`язаний сплачувати згідно з п.5.4. договору до повного погашення заборгованості і, до цього ж, вимогу позивача вказаний пункт договору не передбачає.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на чинному законодавстві, відповідно, не є підставою для скасування оскарженого рішення.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у справі №918/1422/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь", Рівненська область, Рівненський район, с.Велика Омеляна - без задоволення.

2. Справу №918/1422/14 повернути до господарського суду Рівненської області

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.