ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.02.2015 Справа № 907/1176/14

За позовом Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, с. В. Бакти Берегівського району

до приватного підприємства „Вікторія", м. Берегово

про розірвання договору № 6 про користування мисливськими угіддями від 23.12.2011 року та додаткової угоди від 30.03.2012 року.

Суддя господарського суду - В.В.Мокану

представники:

Позивача - не брав участі

Відповідача - Ковач З.Ю., директор

СУТЬ СПОРУ: Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Національної академії аграрних наук України, с. В.Бакти Берегівського району заявлено позов до приватного підприємства „Вікторія", м. Берегово про розірвання договору оренди № 6 від 23.12.2011 року та додаткової угоди від 30.03.2012 року. Спірний договір позивачем помилково названо договором оренди, у зв'язку з чим судом виправлено помилку у вступній частині рішення.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, участь свого представника у судових засіданнях не забезпечив, тому спір вирішено на підставі доказів, наявних у матеріалах справи.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на факт порушення відповідачем зобов'язань по договору на користування мисливськими угіддями, яке полягає у невиконанні обов'язків створити єгерську службу, провести комплексні заходи з відтворення та збереження тваринного світу, визначити в натурі межі угідь, розробити комплексні заходи щодо охорони навколишнього тваринного світу, вносити щорічну оплату. Допущені порушення позивач вважає істотними, такими, що позбавляють його того, на що він розраховував, а саме, на регулювання чисельності диких звірів на даних угіддях, їх охорону, відтворення, збереження, дотримання режиму охорони видів тварин, які підлягають особливій охороні в межах наданих у користування мисливських угідь.

Відповідач проти позову заперечив. Вважає, що без набуття статусу „користувача мисливських угідь" у нього не можуть виникнути обов'язки, передбачені ст. 30 ЗУ „Про мисливське господарство та полювання", які є тотожними обов'язкам, встановленим п. 2.2. спірного договору, на порушення яких позивач посилається як на підставу розірвання вказаного договору; такий статус може виникнути тільки на підставі рішення Закарпатської обласної ради, яке на даний час не прийнято; укладенням договору позивач висловив своє погодження на надання відповідачу в користування угідь, що підтверджується рішенням господарського суду Закарпатської області від 10.10.2013 року у справі № 907/841/13 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.12.2013 року у зазначеній справі. Стверджує, що виходячи з розділу ІІІ спірного договору плату за користування мисливськими угіддями відповідач повинен почати вносити тільки після прийняття Закарпатською обласною радою відповідного рішення про надання

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 17.02.2015 року у справі № 907/1176/14

вищевказаних мисливських угідь у користування відповідача. Аналізуючи норму ст. 651 ЦК України, наголошує на тому, що якщо порушенням стороною умов договору не було завдано шкоди другій стороні, то такий договір не може бути розірваний на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України у зв'язку з істотним порушенням договору другою стороною.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників відповідача, які брали участь в судових засіданнях, суд встановив:

Між Закарпатським інститутом агропромислового виробництва НААН України, правонаступником якого є Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, та приватним підприємством „Вікторія" 23.12.2011 року був укладений договір № 6 про користування мисливськими угіддями.

Предметом договору зазначено надання користувачу (ПП „Вікторія") мисливських угідь терміном на 25 років для полювання та ведення мисливського господарства загальною площею 2528 га, у тому числі: лісових угідь 18 га, польових 2105 га, водно - болотних 62 га без вилучення вказаних земель у землекористувача.

Додатковою угодою до договору від 30.03.2012 року змінено редакцію зазначеного пункту в частині площі земельної ділянки під мисливські угіддя, визначено її загальну площу в розмірі 2640 га, в тому числі: лісові угіддя 18 га, польові 2216 га, водно-болотні 62 га та інші 344 га.

Вимогу про розірвання договору позивач ґрунтує на нормі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналізуючи зобов'язання відповідача, зазначені у розділі ІІ п. 2.2 договору, які кореспондуються з ст. 21 Закону України „Про тваринний світ", ст. 29 Закону України „Про мисливське господарство та полювання", позивач стверджує про невиконання відповідачем всіх передбачених договором обов'язків та просить розірвати спірний договір.

Оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання визначено Законом України „Про мисливське господарство та полювання" (далі „Закон"), яким передбачено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь; не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку (ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону).

Згідно Закону мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок (ч. 1 ст. 22). Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 17.02.2015 року у справі № 907/1176/14

укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь; форма договору встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища (ч. 3, 4 ст. 21 Закону).

Відносини між власниками або користувачами земельних ділянок і користувачами мисливських угідь регулюються відповідними договорами (ч. 6 ст. 21 Закону).

Отже, право користування мисливськими угіддями виникає за умови вирішення питання про надання таких у користування відповідним повноважним органом (в даному випадку Закарпатською обласною радою), якому передує ряд погоджень, та укладення договору про умови ведення мисливського господарства з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. Серед погоджень, які є необхідними для одержання права користування мисливськими угіддями, є згода власників або землекористувачів земельних ділянок, спосіб та форму надання якої Законом не конкретизовано.

При розгляді господарським судом Закарпатської області справи № 907/841/13 за позовом Берегівського районного товариства мисливців і рибалок до Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук та до приватного підприємства „Вікторія" про визнання недійсним договору № 6 від 23.11.2011 року „Про користування мисливськими угіддями", укладеного між Закарпатським інститутом агропромислового виробництва НААН України та приватним підприємством „Вікторія", відповідачами у зазначеній справі стверджувалось, що укладенням оспорюваного договору землекористувачем (Закарпатським інститутом агропромислового виробництва НААН України) погоджено надання мисливських угідь у користування приватному підприємству „Вікторія" за умови вирішення питання про надання мисливських угідь повноважним органом - Закарпатською обласною радою.

Рішенням суду у зазначеній справі від 10.10.2013 року встановлено, що договір № 6 від 23.11.2011 року не породжує право ПП „Вікторія" на користування мисливськими угіддями, таке право виникає після дотримання вищевказаної процедури. Ця обставина, встановлена судом у зазначеній господарській справі, у якій брали участь сторони даного спору, не підлягає доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

За інформацією представників відповідача рішення Закарпатської обласної ради з питання надання мисливських угідь у користування приватному підприємству „Вікторія" не приймалось; це вбачається також і зі змісту заяви позивача від 19.01.2015 року про забезпечення позову, у який зазначено, що на сесії обласної ради, яка відбулася 30.12.2014 року, питання про надання мисливських угідь у користування ПП „Вікторія" не знайшло підтримки у більшості депутатів.

Таким чином, за відсутності рішення Закарпатської обласної ради та укладеного у відповідності до ст. 21 вищевказаного Закону договору з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 17.02.2015 року у справі № 907/1176/14

мисливського господарства, відповідач не вправі був приступити до користування мисливськими угіддями та виконання своїх обов'язків за спірним договором, тому посилання позивача на факти невиконання відповідачем договірних зобов'язань слід визнати безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наведені позивачем обставини не надають підстав для розірвання договору, у задоволенні позову належить відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід віднести на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.02.2015 року.

Суддя В.В.Мокану