КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/20364/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю від позивача - не з'явився.

представників сторін: від відповідача 1 - Русскіна О.В.

від відповідача 2 - Русскіна О.В.

розглянувши Товариства з обмеженою відповідальністю

апеляційну скаргу "НІКО ІНВЕСТ"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 16.12.2014 року

у справі № 910/20364/14 (суддя: Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"НІКО ІНВЕСТ"

до Публічного акціонерного товариства

"ДЕЛЬТА БАНК"

Публічного акціонерного товариства

"Омега Банк"

про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 року в позові відмовленно повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "НІКО ІНВЕСТ" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 року повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено до розгляду.

В судове засідання 17.02.2015 року представник позивача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 20.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Омега Банк") та Товариством з обмеженою відповідальністю "НІКО ІНВЕСТ" був укладений Кредитний договір №837 К-Н (надалі - Кредитний договір), в подальшому між сторонами укладалися Додаткові угоди, відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Позивачу кредит у розмірі 20 250 000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань Позивача за Кредитним договором були укладені наступні Договори забезпечення:

- Іпотечний договір від 27.08.2008 року зареєстрований в реєстрі за № 4825 укладений між Позивачем та Відповідачем-2.

- Іпотечний договір від 29.08.2008 року зареєстрований в реєстрі за № 4906 укладений між Позивачем та Відповідачем-2.

- Іпотечний договір від 09.10.2008 року зареєстрований в реєстрі за № 4756 укладений між Позивачем, майновим поручителем - ТОВ "ДОНКОМУНСЕРВІС" та Відповідачем-2.

Договір поруки №359 1-Н від 20.08.2008 року укладений між Позивачем, ТОВ "НІКО-Україна" та Відповідачем-2.

18.06.2013 року між ПАТ "ОМЕГА БАНК", яке виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", та AT "Дельта Банк" було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №1 (надалі - Договір №1), згідно з умовами якого ПАТ "ОМЕГА БАНК" (Продавець) продав (відступив), а AT "Дельта Банк" (Покупець) купив всі Права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, в тому числі право вимоги до Позивача за Кредитним договором №837К-Н від 20.08.2008 року, а також всі права вимоги ПАТ "ОМЕГА БАНК" до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення.

Пунктом 2.1. Договору №1 передбачено, що Продавець (ПАТ "ОМЕГА БАНК") цим погоджується продати (відступити) Права вимоги та передати їх Покупцю (ПАТ "Дельта Банк"), а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну.

Згідно з п.1.1. Договору №1 термін Відступлення має значення, яке йому надано у п. 2.3.Договору №1.

Відповідно до п. 2.3. Договору №1 встановлено, що Права вимоги переходять від Продавця до Покупця (далі - Відступлення) та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги. Сторони договору підтверджують, що вони не мають намір створювати заставу або будь-які інші забезпечувальні відносини або обтяження щодо прав вимоги.

Вказаний договір купівлі-прав вимоги позивач просив визнати недійсним, посилаючись на те, що він є за своєю суттю договором факторингу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Дійсно, пунктом 2.2. Договору №1 встановлено, що цим засвідчується намір Сторін розглядати правочин, передбачений цим Договором, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги.

З аналізу змісту Договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013р., вбачається, що він є оплатним договором про відступлення права вимоги.

Отже, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 18.06.2013р. (відступлення права вимоги) за своєю суттю не є договором факторингу, він не передбачає надання фінансових послуг Банками.

Текст укладеного між сторонами Договору №1 не містить жодного посилання на факторинг, навпаки термінологія та суть Договору №1 підтверджує, що Сторони уклали оплатний договір відступлення прав вимоги (цесія).

Правовідносини, що склалися в результаті укладення спірного Договору №1 не підпадають під визначення "факторингу", який є окремим цивільним інститутом та регулюється ст.ст. 1077-1086 ЦК України.

Таким чином, спірний Договір купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013 року є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні (який регулюється ст.cт.512-517 ЦК України), а не договором надання фінансової послуги (фінансування)- факторингу (ст.ст. 1077-1086 ЦК України.)

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

З урахуванням зазначених вище норм законодавства - заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому порядок укладення договору відступлення права вимоги встановлений ст.ст. 512-517 ЦК України. Таким чином, отримання первісним кредитором (ПАТ "Сведбанк") згоди боржника (ТОВ "НІКО-ІНВЕСТ") на укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013р. нормами - ст.ст. -512-517 ЦК України не передбачено.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, позивач, який виступає у якості боржника по вказаному договору, відповідно до вимог ст. 518 Цивільного кодексу України наділений правами пред'явлення своїх заперечень проти нового кредитора у зобов'язанні, зважаючи на те, що позивач повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні (про що зазначено самим позивачем), а також користуватися іншими правами, наданими йому чинним законодавством для захисту своїх прав.

Доводи позивача щодо того, що договір купівлі-продажу прав вимоги №1 є за своєю суттю договором факторингу є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати нротиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Таким чином, для визнання недійсним спірного договору відповідно до ст. 228 ЦК України Позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однією сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України - на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи все вищевикладене, позивачем не доведено, що спірний договір укладався Відповідачем-1 та Відповідачем-2 з метою порушення інтересів держави і суспільства, у Банків був відсутній намір порушити публічний порядок, відсутня вина. Договір № 1 повністю відповідає інтересам держави і суспільства.

Тому доводи позовної заяви про наявність підстав передбачених ст. 228 ЦК України для визнання спірного правочину недійсним, безпідставні, оскільки всупереч вимогам ст. 33 ГПК України жодних доказів з цього приводу позивачем не надано.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач, звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги № 1 від 18.06.2013р. не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими Позивач обгрунтовував свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту Позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком Позивача, відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір про відступлення права вимоги - Договір купівлі-продажу прав вимоги № 1 від 18.06.2013 року, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на викладене, не встановлено факту невідповідності в момент вчинення спірного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів цілком підтримує висновок суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, вони не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва від 16.12.2014 року у справі №910/20364/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/20364/14 повернути до господарського суду м. Києва.

6. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло

Повний текст постанови складено 17.02.2015 року.