РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015Справа №910/26144/14

За позовомПублічного акціонерного товариства «Христинівський молокозавод»
до1) Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор»; 3) відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України; 4) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапчук Зої Анатоліївни
провизнання договору недійсним та виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -не з'явилися;
від відповідача-1 -Запорожцев В.В. (представник за довіреністю);
від відповідачів-2-4 - не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Христинівський молокозавод» далі - позивач або ПАТ «Христинівський молокозавод») звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - відповідач-1 або Банк); Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» (далі - відповідач-2 або ФК «Вендор»); відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України (далі - відповідач-3 або Відділ ДВС України); приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапчук Зої Анатоліївни (далі - відповідач-4 або Нотаріус) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, укладеного між Банком та ФК «Вендор» (далі - Договір відступлення права вимоги), а також визнання виконавчого напису № 256, вчиненого 19.09.2014 Нотаріусом таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний Договір відступлення права вимоги не відповідає вимогам чинного законодавства (пункту 1 частини 1 статті 512 та частині 1 статті 203 Цивільного кодексу України), а спірний виконавчий напис було вчинено на підставі договору застави, майнова порука за яким припинила чинність на підставі частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, на думку позивача, заявлена відповідачам-2 до стягнення на підставі спірного виконавчого напису сума не відповідає дійсному розміру заборгованості позивача перед Банком. Дана сума за розрахунками позивача є значно меншою, ніж вказано в постанові про відкриття виконавчого провадження.

Також, позивач зазначає, що спірний виконавчий напис містить посилання на мирову угоду та на кредитні договори без урахування змін, що були внесені до них 30.10.2013, тому такі вимоги відповідача-2 не можуть вважатися безспірними і нотаріус відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» не мала права вчиняти виконавчий напис.

Відповідач-1 позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що спірний Договір відступлення права вимоги відповідає вимогам діючого законодавства України, оскільки за ним передавалась дійсна вимога, крім того спірний виконавчий напис було вчинено на підставі договору застави, майнова порука за яким не припинилась, а сума заборгованості на момент вчинення виконавчого напису відповідала дійсному розміру заборгованості.

Відповідачі-2-4 відзивів на позов не надали, у судові засідання не з'являлись, хоча про дати, час та місце проведення судових засідань були повідомлені належним чином, про що свідчать залучені до матеріалів справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача та відповідачів-2-4 не надходило.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне повторно відкладати розгляд справи та здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2010 року між Банком та позивачем було укладено договір застави № 010-05/761/2 транспортних засобів, посвідчений приватним нотаріусом Христинівського РНО Черкаської обл. Осикою Л.М. та зареєстрований у реєстрі за №7447 (далі - Договір застави), який забезпечує виконання позивачем зобов'язань щодо повернення Банку кредитних коштів отриманих на умовах генеральної кредитної угоди №010-05/761 від 12.04.2007 та укладених в її рамках кредитних договорів №012-05/762 від 12.04.2007, №012-05/763 від 23.04.2007, №012-05/1039 від 09.07.2008.

У зв'язку із порушенням ПАТ «Христинівський молокозавод» своїх зобов'язань за зазначеними кредитними договорами, Банком було подано до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про солідарне стягнення з боржника та його поручителів кредитної заборгованості. Під час розгляду цієї позовної заяви сторонами було погоджено наявність та розмір заборгованості та було досягнуто домовленості щодо врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2013 року у справі № 757/16021/13ц (далі - Мирова угода).

Відповідно до умов Мирової угоди ПАТ «Христинівський молокозавод» зобов'язано погашати заборгованість, яка виникла на підставі генеральної кредитної угоди №010-05/761 від 12.04.2007 та кредитних договорів, що були укладені в рамках її реалізації, за № 012-05/762 від 12.04.2007, № 012-05/763 від 23.04.2007, № 012-05/1039 від 09.07.2008 (далі разом - Кредитні договори) частинами в порядку та на умовах визначених в даній Мировій угоді, а інші сторони у справі № 757/16021/13ц поручилися за виконання боржником (ПАТ «Христинівський молокозавод») умов Мирової угоди.

За умовами затвердженої судом Мирової угоди, заборгованість за вищевказаними кредитними договорами переводиться у гривневий еквівалент за офіційним курсом Національного банку України станом на день підписання даної угоди та становить:

- за Кредитним договором № 012-05/762 від 12.04.2007 суму 425743,56 доларів США, що становить еквівалент 3402968,27 грн.;

- за Кредитним договором № 012-05/763 від 23.04.2007 суму 1107589,04 доларів США, що становить еквівалент 8852959,21 грн.;

- № 012-05/1039 від 09.07.2008 суму 2850265,98 доларів США, що становить еквівалент 22782175,96 грн.

Відповідно до пунктів 4.7, 6.8 Мирової угоди сторони домовились, що умови кредитних договорів та договорів іпотеки, поруки, застави, які не змінені цією мировою угодою залишаються діючими та сторони підтверджують по ним свої зобов'язання. Дана угода не є новацією зобов'язань за Кредитними договорами.

Пунктом 4.8 Мирової угоди передбачено, що Банк має право достроково вимагати від ПАТ «Христинівський молокозавод» та його поручителів (у т.ч. майнових) погашення залишку заборгованості, яка залишилась не погашеною згідно умов даної мирової угоди, зокрема, у разі прострочення та/або не оплати чергового платежу згідно зазначених у ній графіків.

У подальшому з урахуванням умов Мирової угоди між Банком, боржником, поручителями та заставодавцями було укладено додаткові угоди до відповідних кредитних договорів та договорів поруки та застави.

З пояснень відповідача-1 слідує, що незважаючи на взяті на себе зобов'язання, позивач перестав здійснювати погашення заборгованості за Кредитними договорами згідно з встановленого Мировою угодою графіку. Тому, 14.05.2014 Банком було направлено позивачу та всім поручителям та заставодавцям/іпотекодавцям вимогу про усунення порушення за вих. № 9-1-5/2938 від 14.05.2014, у відповідь на яку позивач листом вих. № 221 від 21.05.2014 визнав наявність заборгованості та повторно зобов'язався погашати заборгованість частинами по 4 млн. грн. щомісячно до повернення в графік погашення встановлений умовами Мирової угоди. Проте, позивач даної обіцянки не дотримався і заборгованість не повернув.

30 липня 2014 року між Банком та ФК «Вендор» було укладено договір № 3 про відступлення права вимоги, за умовам якого відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями, у тому числі по зобов'язанням ПАТ «Христинівський молокозавод», про що останнього було повідомлено листами вих. № 9-1-5/4668 від 04.08.2014 (отриманий уповноваженим представником позивача 08.08.2014, про що міститься відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення за вих. № 01 6) та вих. № 9-1-4/4814 від 19.08.2014 (отриманий уповноваженим представником позивача 26.08.2014, про що міститься відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення за вих. № 01 9).

З матеріалів справи також слідує, що 30 липня 2014 року між Банком та ФК «Вендор» було укладено договір № 3 про відступлення права за договором застави (посвідчений 30.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А.), за умовам якого відступлено права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями, у тому числі по зобов'язанням ПАТ «Христинівський молокозавод» перед відповідачем-1 за Договором застави.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 04.09.2014 заборгованість ПАТ «Христинівський молокозавод» за Генеральною кредитною угодою та укладених в її рамках Кредитними договорами, розрахованих за період з 15.07.2012 до 22.04.2014 та згідно з умовами затвердженої судом Мирової угоди, за період з 23.10.2013 по 04.09.2014 (включно), становила 38706458,14 грн., та складається з:

- 33024725,64 грн. заборгованості за кредитами;

- 288,97 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до умов Мирової угоди;

- 1107643,98 грн. пені, нарахованої станом на 23.10.2013 (дату укладання Мирової угоди) на прострочену заборгованість по кредиту за Кредитними договорами;

- 4221580,39 грн. пені, нарахованої за порушення умов мирової угоди.

- 352219,16 грн. пені, нарахованої станом на 23.10.2013 (дату укладання Мирової угоди) на прострочену заборгованість по відсоткам за Кредитними договорами.

Позивачем не надано доказів на погашення вказаної суми заборгованості станом на 04.09.2014, а також не спростовано її розмір.

При цьому судом враховано, що відповідно до пункту 3.2 Мирової угоди пеня, нарахована на підставі Кредитних договорів, не стягується за умови повного погашення основної суми боргу та після такого погашення. Однак, ні позивачем, ні його поручителями (у т.ч. майновими) не було здійснено повного погашення основної суми боргу. Зворотного матеріали справи не містять.

Зазначені обставини підтверджуються копіями вищезазначених договорів з додатками до них, листів, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2013 у справі № 757/16021/13ц, а також копіями повідомлень про вручення поштових відправлень, поясненнями представника відповідача-1 та розрахунком заборгованості, складеним ФК «Вендор».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вищевказані договори відступлення прав вимоги, з дотриманням вимоги статті 513 ЦК України, були укладені у тих самих формах, що й договори на підставі яких виникло зобов'язання, право вимоги за якими передані новому кредиторові (ФК «Вендор»).

Посилання позивача на те, що він начебто не отримував відповідного повідомлення про відступлення права вимоги, спростовуються матеріалами справи, зокрема, вищевказаними повідомленнями про вручення поштових відправлень №476, №559 та описами вкладень у ці поштові відправлення.

Водночас, враховуючи положення ст.ст. 516, 517 ЦК України, неповідомлення боржника про заміну кредитора не впливає на дійсність договору відступлення права вимоги, а має наслідком лише те, що виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові буде належним виконанням, при цьому боржник має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором, і крім того, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Судом відхиляються посилання позивача на те, що за спірним Договором відступлення права вимоги було передано недійсну вимогу, оскільки позивач, всупереч положень статей 33, 34 ГПК України, не довів суду належними і допустимими доказами зазначену обставину, позаяк не спростував розмір заборгованості за Кредитними договорами та Мировою угодою, який був відступлений за оспорюваним договором.

З огляду на вищезазначене ФК «Вендор», як новий кредитор, звернулась до Нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на підставі Договору застави. Нотаріусом, після вивчення наданих документів, 19.09.2014 було вчинено спірний виконавчий напис, за яким запропоновано звернути стягнення на автомобілі позивача, які є предметом застави за Договором застави, у рахунок погашення вище зазначеної заборгованості позивача за Кредитними договорами та Мировою угодою на загальну суму 38706458,14 грн.

Відповідачем-3 за заявою ФК «Вендор» 10.11.2014 було відкрито виконавче провадження № 45369125 щодо виконання вказаного виконавчого напису Нотаріуса, про що винесено відповідну постанову.

Посилання позивача на положення пункту 4.2 Мирової угоди та частини 1 статті 559 ЦК України, та на той факт, що, на його думку, Договір застави припинив дію, оскільки після укладання Мирової угоди не було внесено відповідних змін до цього Договору, суд не бере до уваги виходячи з наступного.

Позивачем, усупереч положень статей 33, 34 ГПК України, не доведено суду належними і допустимими доказами, що забезпечені зобов'язання за Договором застави припинилися, а також, що відбулася зміна забезпечуваного зобов'язання без згоди позивача, внаслідок якого збільшився обсяг відповідальності останнього. Крім того, на правовідносини сторін за Договором застави не поширюються положення статті 559 ЦК України, яка регулює підстави припинення поруки, а не застави.

Не погоджуючись із законністю вчинення спірного виконавчого напису, позивач просить суд визнати його таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на ту обставину, що спірний виконавчий напис на його думку був вчинений за відсутності документів, що підтверджують безспірність вимог відповідача-2, оскільки сума заборгованості позивача за Кредитними договорами та Мировою угодою є меншою за суму вказану в спірному виконавчому написі.

У абз. 2, 3 пункту 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» роз'яснено, що спори про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК України. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК України, статей 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду.

Господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність кредитора, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, за яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Враховуючи зазначене, та приписи статей 1, 12 ГПК України, суд дійшов висновку, що провадження у справі до Відділу ДВС України та Нотаріусу слід припинити на підставі пункту 1 статті 80 ГПК України в зв'язку із тим, що спір у частині вимог до даних відповідачів не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Предметом доказування у господарських спорах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спору.

Так, відповідно до частини 1 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 6 статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Частина 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису.

Статтею 26 цього Закону було визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, в даному випадку, на момент вчинення спірного виконавчого напису законодавство дозволяло застосовувати вказаний спосіб звернення на заставлене рухоме майно.

При цьому, пунктом 2.12 Договору застави кредитору надане право звертати стягнення на предмет застави шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису у випадку невиконання Заставодавцем/Позивачем своїх зобов'язань за кредитними договорами.

Позивач зазначає що начебто сума заявлена до стягнення на підставі виконавчого напису нотаріусом не відповідає дійсному розміру заборгованості та що дана сума є значно меншою ніж вказано у постанові про відкриття виконавчого провадження. Однак, позивач не надав жодних розрахунків, не зазначив суду будь-яких помилок в розрахунках або сумах зазначених у виконавчому написі та не зазначив жодних інших сум своєї заборгованості, а також не надав жодних доказів на підтвердження сплати спірної суми заборгованості. Отже, у супереч статей 33, 34 ГПК України позивач не довів належними і допустимими доказами обставину невідповідності суми зазначеної у спірному виконавчому написі дійсному розміру його заборгованості.

Як зазначалося вище, спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК України.

Втім, як зазначено в абз. 3 пункту 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Отже, господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність банку, як кредитору, права звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) для задоволення його вимог за договором, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, при яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Господарські суди не повинні перевіряти правильність виконавчого напису з позиції законності дій нотаріуса при його вчиненні та надавати оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом ст. ст. 1,2, 18 ГПК України, ст. ст. 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до статті 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

На підставі наведених норм чинного законодавства, роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України та висловлених ним правових позицій у постановах від 11.03.2014 у справі № 5011-5/14359-2012, від 19.02.2014 у справі № 915/1255/13, від 14.11.2012 у справі №5021/378/12, від 31.07.2012 у справі 26/360, суд дійшов висновку, що, в даному випадку, він позбавлений можливості надавати оцінку доводам позивача стосовно того, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено за відсутності документів, що підтверджують безспірність вимог відповідача, оскільки фактично всі ці доводи зводяться до намагання позивача вказати на порушення приватним нотаріусом саме порядку вчинення нотаріальних дій, а не довести відсутність заборгованості перед відповідачем, її розміру, а відповідно й відсутності загалом підстав для вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справі» визначено, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат"). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Таким чином, позивач, з підстав, визначених у даній справі, не позбавлений права звернутись з відповідним позовом до приватного нотаріуса в порядку цивільного судочинства.

У даному ж випадку, оскільки звернувшись з даним позовом до суду, позивач не подає доказів на підтвердження невірного визначення відповідачами-1-2 суми боргу, в погашення якого за спірним виконавчим написом було вирішено звернути стягнення на предмет застави, в тому числі не вказує на будь-які помилки у нарахуванні пені та відсотків (не надає власного контррозрахунку), суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапчук Зої Анатоліївни припинити.

У позові до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.02.2015

СуддяСташків Р.Б.