КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2015 р. Справа№ 910/19567/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Локатир І.І.

від відповідача - Пиженко О.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВА

КОМПАНІЯ "АГРОПРОДПРОМ-СЕРВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс"

про стягнення 104102,15 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 по справі №910/19567/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВА КОМПАНІЯ "АГРОПРОДПРОМ-СЕРВІС" 90576 грн. 98 коп. - основного боргу, 176 грн. 03 коп. - 3% річних, 389 грн. 39 коп. - інфляційних, судовий збір в розмірі 1822 грн. 84 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду 20.01.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2014 відкладено розгляд справи до 03.02.2015.

В судовому засіданні 03.02.2015 оголошено перерву до 10.02.2015.

В судове засідання 10.02.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

16 серпня 2013 року між позивачем (продавець) та відповідачем, укладено договір купівлі-продажу №5 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору позивач зобов'язався передавати у власність відповідача товари, а Відповідач, в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов'язався приймати й оплатити їх.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що найменування, асортимент, кількість і вартість Товару визначаються відповідною видатковою накладною, яка є невід'ємною частиною Договору.

Момент переходу права власності на Товар до Відповідача і, відповідно, ризиків яких може зазнати Товар, є момент підписання Відповідачем видаткової накладної, яка підтверджує факт передачі Товару (пункт 3.2. Договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання умов Договору останній поставив відповідачу товар на загальну суму 90576,98 гривень. Відповідач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 90576,98 гривень (з врахуванням часткової оплати за Видатковою накладною №РН-0000010 від 09.01.2014).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач передав у власність відповідача товар згідно з видатковими накладними: №РН-0000010 від 09.01.2014, №РН-0000020 від 17.01.2014, №РН-0000022 від 21.01.2014, №РН-0000025 від 24.01.2014, №РН-0000030 від 28.01.2014, №РН-0000044 від 11.02.2014, №РН-0000048 від 18.02.2014. Відповідач свої зобов'язання за договором, в частині оплати, належним чином не виконав.

В той же час вищезазначені видаткові накладні не містять посилань на договір купівлі-продажу №5 від 16.08.2013.

Відповідно до ст.ст.14, 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу 5-го цього Кодексу

Згідно зі ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є, зокрема операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Статтею 201 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу), на його вимогу, підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна складається в 2-х примірниках у день виникнення податкового зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

В свою чергу, відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджені податковою накладною

Підпунктом и) ст.201 Податкового кодексу України визначено, що в податковій накладній в обов'язковому порядку зазначається вид цивільно-правового договору.

Колегія суддів, беручи до уваги, що найменування, асортимент, кількість та ціна товарів зазначених в видаткових накладних співпадають із даними внесеними до податкових накладних, а також те, що в податкових накладних зазначено вид цивільно-правового договору № 5 від 16.08.2013, прийшла до висновку, що передача товару за спірними видатковими накладними здійснювалась саме на підставі договору № 5 від 16.08.2013.

Згідно зі ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги, в частині стягнення основного боргу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

05 листопада 2014 року, через відділ документального забезпечення місцевого господарського суду представником позивача подано заяву, в додатках до якої міститься копія Договору купівлі продажу №5 від 16.08.2013. В п. 4.3. зазначеного Договору визначено строк оплати протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання відповідної видаткової накладної.

В той же час, представник відповідача в судових засіданнях, під час розгляду апеляційної скарги, зазначив що при укладанні Договору купівлі продажу №5 від 16.08.2013 строк оплати визначено не було, а тридцяти денний строк, зазначений в другому примірнику Договору, позивач визначив на власний розсуд.

Представник позивача в судовому засіданні надав для огляду оригінал Договору купівлі продажу №5 від 16.08.2013, згідно з п. 4.3. якого строк оплати визначено 30 днів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів критично ставиться до наданого позивачем Договору, в якому зазначено строк оплати 30 днів, оскільки відповідний запис внесено від руки, в той час як в копії Договору, який міститься в матеріалах справи, строк оплати не визначено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що умовами укладеного між сторонами Договору купівлі продажу №5 від 16.08.2013 не визначено строк оплати вартості поставленого товару.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив відповідачу претензію №6 від 09.07.2014 про сплату боргу за договором купівлі-продажу №5 від 16.08.2013 на загальну суму 90576,98 гривень, факт одержання якої підтверджується рекомендованим повідомленням №202 про вручення поштового відправлення.

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги в частині штрафних санкцій встановив, що строк прострочення зобов'язання почався з 09.07.2014 року, тобто від дати вищезазначеної претензії.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, Договором купівлі продажу №5 від 16.08.2013 не визначено строк оплати вартості поставленого товару.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що місцевий господарський суд не врахував, що наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар, передбачена частиною першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Згідно зі статтями 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги дати прийняття товару за видатковими накладними №РН-0000010 від 09.01.2014, №РН-0000020 від 17.01.2014, №РН-0000022 від 21.01.2014, №РН-0000025 від 24.01.2014, №РН-0000030 від 28.01.2014, №РН-0000044 від 11.02.2014, №РН-0000048 від 18.02.2014, а також положення частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний здійснити оплату отриманого товару саме в день його отримання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, колегія суддів прийшла до висновку, що здійснення перерахунку судом інфляційних втрат та трьох відсотків фактично призведе до виходу судом за межі позовних вимог.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що клопотання в порядку, передбаченому вказаним пунктом частини першої статті 83 ГПК України, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні представником позивача не подано, колегія суддів прийшла до висновку, щодо відсутності підстав для виходу за межі позовних вимог, в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, а тому стягненню з відповідача підлягає 1230,48 грн. - 3 % річних та 9044,29 - інфляційних втрат.

Щодо вимоги позивача про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 216 Господарського процесуального кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 4.4. Договору у випадку порушення покупцем п.4.3. Договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ несплаченої вартості переданого покупцю товару за кожен календарний день прострочення оплати.

В той же час, п. 4.3. Договору не зазначено протягом якого строку покупець оплачує товар, а відтак не визначено початок строку з якого нараховується пеня. В зв'язку з цим, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача пені.

Твердження апелянта щодо відсутності довіреностей на одержання товару, а також, що печатки та підписи на видаткових накладних останньому невідомі, колегією суддів визнано безпідставними з огляду на наступне.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на власника (власників) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів, покладено відповідальність за організацію бухгалтерського обліку і забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, а за невиконання приписів цього Закону передбачена відповідальність посадових осіб господарюючого суб'єкта. Зокрема, стаття 15 даного Закону передбачає, що контроль за дотриманням законодавства про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні здійснюється відповідними органами в рамках їх повноважень, передбачених законами.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

Накладні, які містяться в матеріалах справи, відповідають вимогам цих нормативних актів та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу України не містять застережень, які б звільніли покупця від обов'язку оплатити отриманий товар у зв'язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Колегія суддів зазначає, що довіреність на одержання матеріальних цінностей є документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто довіреність не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару.

Передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності може бути порушенням ведення бухгалтерського обліку, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі або прийняття товарів.

Накладні - це первинні бухгалтерські документи, що підтверджують існування факту здійснення господарської операції.

Всі спірні видаткові накладні, що надані позивачем, відповідають вимогам зазначених нормативних актів та містять всі обов'язкові реквізити. Про прийняття товару за вказаними накладними в т.ч. свідчить наявність підпису представників відповідача, які завірені відбитками спеціальних штампів відповідача "Для документів".

Колегія суддів звертає увагу, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Наявність штампу на спірних накладних є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів втрати, підробки чи передачі штампу іншій особі.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої відбулося судове рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом не повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, в зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 підлягає зміні. В той же час, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 по справі №910/19567/14- змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1.Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВА КОМПАНІЯ "АГРОПРОДПРОМ-СЕРВІС" задовольнити частково.

2.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс сервіс" (01054, м. Київ, Шевченківський район, вул. Павлівська, буд. буд. 9-В, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВА КОМПАНІЯ "АГРОПРОДПРОМ-СЕРВІС" (79022, Львівська обл., м. Львів, вул. Виговського, буд. 5, ) основний борг в сумі 90576 (дев'яносто тисяч п'ятсот сімдесят шість) грн. 98 коп., 3% річних в сумі 1230 (одна тисяча двісті тридцять) грн. 48 коп., інфляційні збитки в сумі 9044 (дев'ять тисяч сорок чотири) грн. 29 коп. та судовий збір в розмірі 2017(дві тисячі сімнадцять) грн. 04 коп.

3.В іншій частині позову - відмовити.»

Видачу наказу доручити Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи №910/19567/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді О.М. Баранець

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.02.2015