КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа№ 910/16809/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Волошина О.О. - представник, дов. № 07/01-161 від 25.12.2014;

від відповідача: Мацегорін А.О. - представник, № 50/10 від 19.09.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2014

у справі № 910/16809/14 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Кіровоградгаз"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 780 206,46 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 21.01.2015 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/16809/14 до 02.02.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі № 910/16809/14 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 654 558,19 грн. боргу, 76 583,31 грн. інфляційних нарахувань, 14 622,83 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що враховуючи об'єми переданого газу та здійснених оплат, у відповідача за договором утворилась заборгованість перед позивачем на суму 654 558,19 грн., як різниця між сумою коштів, перерахованих у якості попередньої оплати та вартістю поставленого природного газу; позивачем надіслано на адресу відповідача вимогу від 18.01.2012 № 07/247 про повернення попередньої оплати в сумі 654 558,19 грн., однак, вказана вимога відповідачем не виконана, а спірна сума коштів не повернута; враховуючи положення ч. 3 ст. 6, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 16 ЦК України, абз. 3 п. 7.2 договору, позивач вправі вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати з урахуванням індексу інфляції; застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача 3% річних є неправомірним, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватись лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі № 910/16809/14 скасувати, в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 76 583,31 грн., з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні інфляційних втрат у розмірі 76 583,31 грн.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, судом порушено ст.ст. 14, 625 ЦК України, ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 ГПК України.

Скаржник зазначає, що в ч. 2 п. 7.2 договору чітко вказано, що положення цього пункту не застосовуються у разі припинення/обмеження газопостачання відповідно до чинного законодавства та умов договору, а також за відсутності у постачальника необхідних обсягів газу по незалежних від нього причинах; застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на протокол засідання правління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" № 164 від 26.08.2011, скаржник стверджує, що з жовтня 2011р. був відсутній ресурс газу для забезпечення позивача необхідними обсягами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі № 910/16809/14 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача боргу в сумі 654 558,19 грн., 76 583,31 грн. інфляційних втрат, 49 064,96 грн. 3% річних, 15 604,13 грн. судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.12.2010 між позивачем та відповідачем укладено договір № 06/10-2026 про закупівлю природного газу за державні кошти, відповідно до п. 1.1 якого, відповідач, за договором постачальник, зобов'язується передати позивачу, за договором покупцю, в 2011 році природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а позивач зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно із ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 4.1 договору № 06/10-2026 оплата за газ здійснюється позивачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Як вбачається із доданих до матеріалів справи витягів із особового рахунку, позивачем, на виконання п. 4.1 договору № 06/10-2026, перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 27 687 110,06 грн.

Згідно із актами передачі-приймання природного газу за січень-вересень 2011р., на виконання умов договору № 06/10-2026, відповідачем передано, а позивачем прийнято природного газу, всього на загальну суму 27 032 551,87 грн.

Таким чином, поставка газу за договором № 06/10-2026 у повному обсязі здійснена не була, у зв'язку із чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на суму у розмірі 654 558,19 грн.

В ч. 1 ст. 193 ГК України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу від 18.01.2012 № 07/247 про повернення попередньої оплати в сумі 654 558,19 грн., яка була отримана відповідачем 24.01.2012, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 08786449.

Відповідачем не надано доказів поставки позивачу газу згідно із договором № 06/10-2026 на суму 654 558,19 грн., також відповідачем не надано доказів повернення грошових коштів позивачу у розмірі 654 558,19 грн.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення 654 558,19 грн. є такою, що відповідає нормам законодавства та підтверджена матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 7.2 договору № 06/10-2026 сторонами погоджено умови про те, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язань щодо передачі обсягів поставки газу, зазначених у пункті 1.2 цього договору, за умови належного виконання позивачем пункту 4.1 договору та відсутності заборгованості за цим договором, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 8% від вартості газу, недопоставленого у відповідний період; положення цього пункту не застосовуються у разі припинення/обмеження газопостачання відповідно до чинного законодавства та умов цього договору, а також за відсутності у відповідача необхідних обсягів газу по незалежних від нього причинах (зниження обсягу поставок газу з боку Російської Федерації тощо); у разі здійснення попередньої оплати, відповідач, крім сплати зазначених штрафних санкцій, повертає позивачу кошти з урахуванням індексу інфляції.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що положення абзацу третього пункту 7.2 договору № 06/10-2026 повинні застосовуватись у тому числі й при наявності обставин, передбачених у абзаці другому даного пункту, оскільки наявність останніх звільняє відповідача лише від сплати 8% штрафу.

Здійснивши перерахунок суми інфляційних нарахувань на суму боргу, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що сума інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 79 311,75 грн., є правильною, однак, такою, що підлягає стягненню з відповідача є сума у розмірі 76 583,31 грн., яка заявлена позивачем до стягнення у позовній заяві.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 49 064,96 грн., апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти; якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (п.п. 6.1, 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Однак, обов'язок повернення грошових коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, викладеній у постановах Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 3-30гс13 та від 16.09.2014 у справі № 3-90гс14.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Згідно із протоколом № 164 засідання правління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 26.08.2011 було прийнято рішення визнати за доцільне передачу функцій з реалізації природного газу від Дочірньої компанії "Газ України" до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом укладання Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" договорів купівлі-продажу природного газу із споживачами та підприємствами з газопостачання та газифікації.

Однак, із матеріалів справи не вбачається того, що відповідачем було вжито відповідних заходів щодо внесення змін до договору та повернення отриманих від позивача грошових коштів, тому посилання скаржника на зазначений протокол, як підставу звільнення від відповідальності, безпідставне.

Позовна вимога про стягнення інфляційних нарахувань ґрунтується на умовах договору № 06/10-2026, укладеного сторонами, а не на нормі ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із змісту пункту 7.2 договору № 06/10-2026, сторони погодили умову про повернення покупцю коштів саме з урахуванням індексу інфляції, а не в іншому порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі № 910/16809/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" без задоволення.

2. Справу № 910/16809/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 09.02.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха