РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015Справа №910/27491/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Крук Олег Володимирович

про стягнення 10 393, 70 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Діденко І.В. за довіреністю № Э.37.7.0.0/Д-841 від 08.11.2013 р.;

від відповідача: Смирнова І.В. за довіреністю № 130-14/14 від 30.12.2014 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (далі - відповідач) про стягнення 10 393, 70 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 30.01.2008 р. між ним та Ілючок Ганною Євгенівною було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ROXXAN21290122 щодо автомобіля марки «Daewoo Nexia», реєстраційний номер ВК9641АК. 09.08.2013 р. в селищі Деражне по вулиці Шевченка Костопільського району відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Daewoo Nexia», реєстраційний номер ВК9641АК, під керуванням водія Ілючок В.С., та транспортного засобу мотоцикл «ИЖ А3», реєстраційний номер 8686РВд, під керуванням водія Крук О.В. Згідно з постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 20.08.2013 р. у справі № 564/2095/13-п, в діях водія мотоциклу «ИЖ А3» Крук Олега Володимировича вбачається склад адміністративного правопорушення, проте від відповідальності його суд звільнив, обмежившись усним зауваженням. У зв'язку з цим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 11 393, 70 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 2953 від 18.09.2013 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія мотоциклу «ИЖ А3», реєстраційний номер 8686РВд, була застрахована відповідачем за полісом № АС/3606809, позивач звернувся до відповідача зі зворотною вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була залишена без задоволення, з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/27491/14, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Крук Олега Володимировича, розгляд справи призначено на 15.01.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 3606809.

26.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

29.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АС № 3606809 страховою компанією є Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 1 000, 00 грн., строк дії поліса з 08.08.2013 р. по 07.10.2013 р.

05.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи Крук О.В. надійшли пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому засіданні 15.01.2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав клопотання про продовження строків вирішення спору у справі № 910/27491/14 на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 15.01.2015 р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву № 1830 від 14.01.2015 р., виходячи зі змісту якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що до спірних правовідносин повинен застосуватись саме Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 якого підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Представник третьої особи в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/27491/14 на п'ятнадцять днів, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2015 р., у зв'язку з направленням судді Ломаки В.С. на навчання до Національної школи суддів України у період з 16.02.2015 р. по 27.02.2015 р. на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва № 2-а від 22.01.2015 р. «Про направлення суддів господарського суду міста Києва на навчання до Національної школи суддів України», суд змінив дату наступного судового засідання у справі № 910/27491/14 на 11.02.2015 р.

26.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник третьої особи в судове засідання 11.02.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 11.02.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.02.2015 р. проти позову заперечив, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2008 р. між позивачем (страховик) та Ілючок Ганною Євгенівною (страхувальник) було укладено Договір страхування наземного транспорту № ROXXAN21290122 (далі - Договір), відповідно до п. 4.2. якого страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодо набувачеві, а страхувальник зобов'язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування.

Цей Договір укладено на виконання Договору застави, укладеного між ПриватБанком та Страхувальником від 30.01.2008 р. № ROXXAN21290122, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ROXXAN21290122.

Відповідно до п. 3.1. Договору вигодонабувачем є ПриватБанк.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що об'єктом страхування за цим Договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Daewoo Nexia», 2007 року випуску, реєстраційний номер ВК9641АК.

Згідно з п. 7.1.1. Договору до страхових ризиків віднесено, зокрема, ДТП, безумовна франшиза за яким складає 0,5%.

В силу п. 9 Договору, цей Договір діє 12 місяців (один рік) з 30.01.2008 р. по 29.01.2009 р. включно (але не більше ніж сплачує мий період п. 10.1). При бажанні страхувальника застрахувати ТЗ на строк, більший за 12 місяців, та у разі сплати страхового платежу, зазначеного в п. 8 цього Договору, Договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

Згідно з наявних в матеріалах справи меморіальних ордерів страхувальник щорічно сплачував позивачу страхові платежі, у зв'язку з чим строк дії Договору продовжувався відповідно до п. 9, зокрема з 30.01.2013 р. по 29.01.2014 р.

Пунктом 12 Договору передбачено, що місцем страхування є територія України.

Пунктом 15.5. Договору передбачено, що розмір завданих збитків визначається після огляду ТЗ та на підставі експертної оцінки розміру збитку (кошторису вартості відновлювального ремонту) з урахуванням документів, наданих страхувальником (вигодонабувачем), також с документів і відомостей, зібраних страховим агентом самостійно.

З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2013 р. близько 22 год. 00 хв. у селищі Деражне Костопільського району по вулиці Шевченка відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла ИЖ АЗ, реєстраційний номер 8686РВд, під керуванням Крук О.В. через те, що останній під час виконання обгону не переконався, що водій автомобіля «Daewoo Nexia», реєстраційний номер ВК9641АК, що рухався попереду, по тій же смузі не подав сигналу повороту ліворуч перед виконанням маневру, та допустив зіткнення із вказаним автомобілем, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

За даним фактом ВДАІ Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області було складено протокол про адміністративне правопорушення АА2 № 541820 від 12.08.2013 р. за ст. 124 КУпАП та інші матеріали, які направлено на розгляд Костопільського районного суду Рівненської області.

Виходячи зі змісту постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 20.08.2013 р. у справі № 564/2095/13-п, в діях Крук О.В. вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте враховуючи характер скоєного правопорушення, особу порушника, ступінь його вини та майновий стан, а також обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність, суд керуючись ст. 22 КУпАП, звільнив Крук Олега Володимировича від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АС 3606809 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія мотоцикла ИЖ АЗ, реєстраційний номер 8686РВд, була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на строк з 08.08.2013 р. по 07.10.2013 р. з встановленим розміром франшизи - 1 000, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до складеної Відділом державтоінспекції УМВС в Рівненській області Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9246305, автомобіль «Daewoo Nexia», реєстраційний номер ВК9641АК, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження бокової лівої частини.

14.08.2013 р. Ілючок Г.Є. звернулась до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, яке просила направити на виплату кредитної заборгованості.

27.08.2013 р. на замовлення позивача Суб'єктом оціночної діяльності Літвіненко Г.Г. (сертифікат № 14348/13 від 15.02.2013 р.) було складено Звіт № 16007 про проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daewoo Nexia», реєстраційний номер ВК9641АК, з урахуванням ПДВ складає 11 685, 90 грн.

10.09.2013 р. позивачем було затверджено Страховий акт № И-2918, відповідно до якого розмір страхового відшкодування з урахуванням франшизи (292, 20 грн.) складає 11 393, 70 грн.

Листом № 20542393сз від 10.09.2013 р. вигодонабувач - ПАТ КБ «Приватбанк» просив позивача виплату страхового відшкодування здійснити на розрахунковий рахунок страхувальника.

На підставі Платіжного доручення № 2953 від 18.09.2013 р. та Меморіального ордеру № 1 від 19.09.2013 р. позивач перерахував Ілючок Г.Є. 11 393, 70 грн. з призначенням платежу: «Выпл. страх. возм. Илючок Г.Е., ИНН (дог.ROXXAN21290122 от 30.01.2013, акт И-2918 от 10.09.2013) (карт.6920666), без НДС».

22.10.2014 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 22-10/02-05 про сплату страхового відшкодування у розмірі 11 393, 70 грн.

У відповідь на означену претензію відповідач листом № 1512 від 29.10.2014 р. відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі п. п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування більш ніж через один рік з моменту скоєння ДТП.

Оскільки відповідачем не було відшкодовано суму сплаченого страхового відшкодування позивачу, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Крук О.В. встановлена у судовому порядку, а його відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та Ілючок Г.Є. Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування. Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 11 393, 70 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 2953 від 18.09.2013 р. та меморіальним ордером № 1 від 19.09.2013 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

Таким чином суд вважає, що страховик отримує право вимоги потерпілої особи лише після виплати останній страхового відшкодування за договором майнового страхування, втім не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування у строк, встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таке право страховика, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постановах від 07.10.2014 р. у справі № 910/9491/14, від 04.11.2014 р. у справі № 910/10027/14.

Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на приписи підпункту 37.1.4. пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування за цим Законом, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки право особи на звернення до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, з огляду на системний аналіз статей 36, 37, 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», підпункт 37.1.4 пункту 37.1. статті 37 цього Закону стосується порядку та умов прийняття рішення про здійснення страховиком страхового відшкодування та за змістом пункту 36.1 статті 36 цього Закону не позбавляє права на здійснення страхового відшкодування в судовому порядку. При цьому випадки, коли шкода не відшкодовується, визначені переліком, наведеним у статті 32 вказаного Закону.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС 3606809, розмір франшизи становить 1 000, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 10 393, 70 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 10 393, 70 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 119; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (49094, місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 32; ) суму страхового відшкодування у розмірі 10 393 (десять тисяч триста дев'яносто три) грн. 70 коп. та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя В.С. Ломака