КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р. Справа№ 911/4851/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

відповідач: ОСОБА_2 - паспорт серії НОМЕР_1,

виданий 13.01.2003р.

від відповідача: ОСОБА_3 - дов. № 2708 від 21.11.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» на рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014р. (повний текст підписано 05.12.2014 р.)

у справі № 911/4851/14 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Технологічна

Аграрна Компанія Об'єднана»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 11.02.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Приватне акціонерне товариство «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору транспортного перевезення від 29.08.2013р., укладеного між сторонами.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.12.2014р. у справі № 911/4851/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» 23.12.2014р. передано на розгляд судді Скрипці І.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 11.02.2015р.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.02.2015р. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 11.02.2015р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Оскільки явка в судове засідання представника позивача обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача за наявними у справі матеріалами.

При цьому, колегія суддів відмічає, що ухвала про призначення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, яка надсилалась судом за юридичною адресою позивача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців повернута поштовим відділенням з відміткою про неможливість виконати вручення «за закінченням встановленого строку зберігання», що свідчить про виконання судом обов'язку та належне повідомлення учасника процесу про судовий розгляд (ст. 64 ГПК України, п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р.).

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.08.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (позивач, замовник за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач, виконавець за договором) укладено договір транспортного перевезення, відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з транспортного перевезення вантажу - зерно сої, зерно кукурудзи, мінеральні добрива та вода транспортом марки КАМАЗ, ДАФ, кількість 3 машини, на пальному виконавця.

Згідно п. 1.2. договору територія надання послуг - Житомирська, Київська, Черкаська та Вінницька обл., маршрути визначаються в товарно-транспортних накладних або подорожніх листах.

Пунктами 2.1-2.3. договору сторони погодили, що ціна послуг залежить від кілометражу, що проходить автотранспорт виконавця за кожною товарно-транспортною накладною або подорожнім листом.

01.10.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої п. 2.2. договору викладено в наступній редакції: «2.2. Вартість перевезення 1т становить 81, 16 грн. без ПДВ».

Згідно п. 2.5. договору оплата наданих послуг здійснюється перерахуванням грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця в термін не більш 10 банківських днів з дати підписання акту передачі-приймання наданих послуг.

Термін виконання послуг встановлюється з 10.09.2013р. до 31.12.2013р. і остаточно уточнюється замовником протягом дії договору, в залежності від погодних умов (п. 4.1. договору).

Договір, згідно п. 7.1., набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013р.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності договору транспортного перевезення від 29.08.2013р.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору транспортного перевезення зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору транспортного перевезення від 29.08.2013р. недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач посилався на те, що на момент підписання договору у ОСОБА_4, як генерального директора ПрАТ «ТАКО», були відсутні повноваження на укладення від імені товариства значного правочину, в розумінні ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», з огляду на відсутність рішення загальних зборів ПрАТ «ТАКО» про вчинення такого правочину.

Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався і на те, що окрім введення відповідачем позивача в оману щодо обсягу своїх повноважень та правоздатності на укладення договорів, з огляду на відсутність в останнього свідоцтва про державну реєстрацію, умовами спірного договору не узгоджено такі істотні умови, як: ціна договору, пункт призначення за договором, одержувач вантажу, обсяг перевезення, а також інші умови, необхідні для надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення.

Так, статтею 70 Закону України «Про акціонерні товариства», покладеною в основу обґрунтування заявлених позовних вимог, встановлено, що рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою.

Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину.

У разі неприйняття наглядовою радою рішення про вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків, але менша ніж 50 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається простою більшістю голосів акціонерів, які зареєструвалися для участі у загальних зборах та є власниками голосуючих з цього питання акцій.

Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, становить 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається більш як 50 відсотками голосів акціонерів від їх загальної кількості.

Якщо на дату проведення загальних зборів неможливо визначити, які значні правочини вчинятимуться акціонерним товариством у ході поточної господарської діяльності, загальні збори можуть прийняти рішення про попереднє схвалення значних правочинів, які можуть вчинятися товариством протягом не більш як одного року з дати прийняття такого рішення, із зазначенням характеру правочинів та їх граничної сукупної вартості. При цьому залежно від граничної сукупної вартості таких правочинів повинні застосовуватися відповідні положення частини другої цієї статті.

В свою чергу, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що вартість послуг, які є предметом спірного договору становить від 10 до 25 відсотків/перевищує 25 відсотків/становить 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності ПрАТ «ТАКО», що свідчить про необґрунтованість посилань позивача на віднесення спірного договору до значного правочину, вчинення якого, в силу вимог ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», відбувається за рішенням наглядової ради або загальних зборів.

Крім того, згідно ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Так, реалізовуючи свою згоду на укладений ОСОБА_4 від імені ПАТ «ТАКО» договір, позивачем, як замовником, вчинено дії на виконання умов цього договору, а саме: підписано акт передачі-приймання робіт за спірним договором від 30.12.2013р. на суму 252 684, 70 грн., товарно-транспортні накладні за період з 10.10.2013р. по 11.12.2013р., а також сплачено 68 684, 70 грн. за договором. Належним чином засвідчені копії вказаних документів наявні в матеріалах справи.

Щодо посилань позивача на недійсність договору з огляду на не узгодженість таких істотних умов, як: ціна договору, пункт призначення за договором, одержувач вантажу, обсяг перевезення, а також інших умов надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. ч. 1, 2 ст. 307, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Дана норма кореспондується з приписами ст. 180 ГК України.

Судом встановлено, що пунктами 2.1.-2.3. договору (з урахуванням умов додаткової угоди) сторони погодили ціну послуг за договором, яка залежить від кілометражу, що проходить автотранспорт виконавця за кожною товарно-транспортною накладною або подорожнім листом, а пунктом 1.2. сторони погодили територію надання послуг - Житомирська, Київська, Черкаська та Вінницька області, а також визначено, що маршрути визначаються в товарно-транспортних накладних або подорожніх листах, що спростовує посилання позивача на відсутність у спірному договорі вказаних умов.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в товарно-транспортних накладних за період з 10.10.2013р. по 11.12.2013р., які підписані сторонами на виконання взятих на себе зобов'язань за спірним договором, визначено автомобілі, що здійснюють перевезення, відомості про вантаж, пункти навантаження та розвантаження, а також найменування перевізника (відповідача), замовника, вантажовідправника та вантажоодержувача (позивача), що спростовує посилання останнього на невизначеність між сторонами умов, необхідних для здійснення перевезення вантажу.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору транспортного перевезення недійсним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладаючи договір транспортного перевезення від 29.08.2013р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

Посилання позивача на відсутність у відповідача повноважень на підписання спірного договору з огляду на відсутність у останнього свідоцтва про державну реєстрацію вірно не взято місцевим господарським судом до уваги, оскільки в силу ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом, у той час, як у відповідності до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19597119, 01.08.2013р. здійснена державна реєстрація ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця. При цьому, колегія суддів відзначає, що дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, згідно ст. 43 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», є датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору транспортного перевезення від 29.08.2013р., укладеного між сторонами, з підстав викладених в позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що місцевим господарським судом правомірно не було задоволено клопотання відповідача про залишення позову в даній справі без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України, оскільки у справі № 910/21671/14 зустрічний позов ПрАТ «ТАКО» до ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним договору транспортного перевезення б/н від 29.08.2013р. повернуто ПрАТ «ТАКО» без розгляду ухвалою суду від 27.10.2014р., а доказів скасування зазначеної ухвали та/або доказів прийняття Господарським судом міста Києва зустрічного позову ПрАТ «ТАКО» для розгляду у справі № 910/21671/14 суду надано не було.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014р. у справі № 910/21671/14 ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014р. у справі № 910/21671/14 залишено без змін.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 02.12.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» на рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014р. у справі №911/4851/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014р. у справі №911/4851/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/4851/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала