ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Справа № 910/5020/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Дунаєвська Н.Г.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1"

на рішення господарського суду міста Києва від 08 вересня 2014 року

та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 листопада 2014 року

у справі № 910/5020/14

господарського суду міста Києва

за позовом Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1"

до 1.Публічного акціонерного товариства " Дельта Банк"

2. Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

про стягнення 560 000 грн. 00 коп.

за участю представників

позивача Мацун О.П.

відповідачів 1. Мединський М.М.

2. не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Колективне підприємство "Завод залізобетонних виробів №1" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення солідарно з відповідачів безпідставно списану суму коштів у розмірі 560000,00 грн., 11200,00 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08 вересня 2014 року (суддя Отрош І.М.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25 листопада 2014 року (судді Сулім В.В., Коротун О.М., Гаврилюк О.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись вищезазначеними рішенням та постановою Колективне підприємство "Завод залізобетонних виробів № 1" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення господарського суду господарського суду міста Києва від 08 вересня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 листопада 2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 квітня 1999 року між Комерційним банком "Приватбанк", який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", (банк) та Колективним підприємством "Завод залізобетонних виробів № 1" (клієнт) було укладено договір № 001502 про розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків в національній та іноземній валюті (далі - договір), предметом якого відповідно до умов договору є відкриття поточного рахунку (рахунків) в банку на підставі інструкції Національного банку України "Про відкриття банками рахунків в національній та іноземній валюті" і діючого законодавства; виконання всіх видів розрахункових та касових операцій, передбачених режимом поточного рахунку в національній або іноземній валюті.

Відповідно до п. 2.1.2 договору, банк зобов'язується здійснювати розрахункове і касове обслуговування клієнта і проводити за його дорученням розрахункові і касові операції, передбачені режимом відкритого йому рахунку (рахунків).

Згідно п. 2.1.7 договору відносини з клієнтом, який експлуатує програмний комплекс "Банк-Клієнт", регламентуються окремим договором.

Відповідно до п.п. 6.1, 6.4 договору, строк дії договору становить 1 рік з моменту його підписання; договір вважається продовженим на той же строк, якщо жодна з сторін не заявляє про його розірвання за 20 днів до його закінчення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Згідно ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Суди попередніх інстанцій встановлено, що з розрахункового рахунку позивача № 050, відкритого у Кременчуцькому відділені Полтавського ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк", були перераховані грошові кошти згідно платіжних доручень № № 725, 726, сформованих з використанням системи "Клієнт-Банк", на рахунок НОМЕР_2, відкритий на ім'я ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в АТ "ДельтаБанк" в сумі 460000 грн. 00 коп., з призначенням платежу: за земельну ділянку згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки № б/н від 12.10.2011р., та 100000,00 грн., призначення платежу: повна оплата за земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу б/н від 12 жовтня 2011 року, які були проведені відповідачем 2 того ж дня.

Листом від 20 жовтня 2011 року вих. № 599 КП "Завод залізобетонних виробів № І" звернулось до відповідача 2 з проханням повернути кошти на рахунок позивача.

Відповідач 2 в свою чергу у поверненні коштів відмовив, повідомивши про це листом № 30.1.0/2-2011020/1880 від 10 листопада 2011 року.

За заявою директора Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1" щодо незаконного переведення грошових коштів в сумі 560000,00 грн. 27 жовтня 2011 року була порушена кримінальна справа № 113325051 та прийнята до провадження старшим слідчим в ОВС СВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області старшим лейтенантом Скляренком А.В., досудове слідство по якій було зупинено 15 грудня 2011 року на підставі п. 3 ст. 206 Кримінально процесуального кодексу України.

Крім того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року у справі № 1326/799/2012 (2/465/257/13), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2013 року, у задоволенні позовних вимог Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1" до ОСОБА_6 про стягнення 100000,00 грн. відмовлено.

При цьому, в рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідачу ОСОБА_6 не перераховувались кошти у сумі 100000,00 грн. на розрахунковий рахунок у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", і взагалі у відповідача нема відкритих рахунків у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк". Відповідно до проведеної перевірки працівниками ВДСБЕЗ Кременчуцького МУ коштами списаними з рахунку Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1" заволоділа невідома особа.

Так, позовні вимоги були мотивовані тим, що Колективне підприємство "Завод залізобетонних виробів № 1" жодного договору, в тому числі і договору купівлі-продажу земельної ділянки б/н від 12.10.2011р., з ОСОБА_6 не укладало, не оформляло доручень № № 725, 726 від 12.10.2011 р. та не надавало доручення відповідачу 2 на списання коштів на користь ОСОБА_6

Крім того, позивач наголосив, що платіжні доручення на перерахування коштів з власного розрахункового рахунку на рахунок ОСОБА_8 у сумі 560000,00 грн. ніколи не надавались. Платіжні доручення № № 725, 726 від 12.10.2011р., сформовані у системі "Банк-Клієнт", позивачем не складались та не направлялись відповідачу 2 і не могли бути прийняті банком в якості доручення на списання.

Також позивач зазначив, що жодного договору між позивачем та відповідачем 2 про використання системи дистанційного обслуговування або експлуатацію комплексу "Банк-Клієнт", як це передбачено п. 2.1.7 договору, не укладалось, а за таких обставин відповідач 2 не мав правових підстав для списання коштів з розрахункового рахунку позивача на підставі розрахункових документів (платіжних доручень № № 725, 726 від 12.10.2011р.), отриманих через систему дистанційного обслуговування.

Позовні вимоги до відповідача 1 були мотивовані тим, що Франківським районним судом встановлено, що у ОСОБА_6 у 2004 році було викрадено паспорт серії НОМЕР_3, виданий Франківським РВ ЛМУ ГУ УМВС України у Львівській області 18.03.1996 р., що підтверджується довідкою СГІРФО Франківським РВ ЛМУ ГУ УМВС України у Львівській області вих. № 71/Т-25.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" зазначений паспорт зарахувало до списку паспортів, за якими клієнти не зможуть у подальшому скористуватись послугами споживчого кредитування.

Позивач зазначив, що відповідачем 1 було зараховано кошти у сумі 560000,00 грн. не на рахунок отримувача платежу, оскільки у ОСОБА_6 рахунку у відповідача 1 не було, а на якийсь інший рахунок, попри розбіжності в особі отримувача платежу. З зазначених коштів 460000,00 грн. в той же день було знято готівкою невідомою особою, а 100000,00 грн. знаходяться у відповідача 1 і станом на день розгляду справи у суді.

Таким чином, в порушення вимог ст. 64 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відповідач 1 не ідентифікував належним чином свого клієнта, чим зробив неможливим стягнення коштів з особи, яка фактично заволоділа грошовими коштами позивача, оскільки відкрив банківський рахунок не ідентифікованій особі, яка внаслідок таких дій відповідача 1 легалізувала отримані злочинним шляхом 460000 грн. 00 коп.

До того ж, у відповідності до ст. ст. 15, 16 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом" операція з отримання коштів на рахунок та зняття цих коштів готівкою на суму 460000,00 грн. підпадає під ознаки п.п. 10, 11 ст. 15 зазначеного Закону як операція, що підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу.

Тобто, на думку позивача, відповідач 1, у відповідності до ст. 17 вказаного закону мав зупинити зазначену операцію та повідомити про неї Державну службу фінансового моніторингу України яка, в свою чергу, мала право призупинити операцію з отримання коштів готівкою та, відповідно, запобігти легалізації зазначених коштів шляхом повідомлення про операцію правоохоронним органам, які, у відповідності до кримінально-процесуального законодавства, мали запобігти вчиненню зазначеного злочину.

Проте, на думку позивача, відповідач 1, належним чином не ідентифікувавши клієнта, надав можливість в цей же день зняти невідомій особі кошти у сумі 460000,00 грн., а 100000,00 грн. знаходяться у відповідача 1 до сьогоднішнього часу без правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02.10.2013 р. № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок iншої особи;

в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно ч.1, ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" не мало правових підстав не зарахувати грошові кошти у розмірі 560000,00 грн., які надійшли від Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та отримувач яких був ОСОБА_6, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1067 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з ст. 32.1 Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні", банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Статтею 32.3.1 Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні" передбачено, що у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. В іншому випадку отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачено те, що банк має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта.

Тому, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", як банківська установа, не мало відношення до операції, яка пов'язана зі списанням грошових коштів з рахунків клієнтів ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки відповідач 1, виключно, на вимогах чинного на той період законодавства, був зобов'язаний здійснити тільки одну операцію - зарахувати кошти на рахунок відповідного клієнта, не здійснення відповідної операції було б грубим порушенням та тягло передбачену законом відповідальність.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що грошова сума в розмірі 100000,00 грн., яка знаходиться на рахунку № /0409, відкритому в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", не може бути стягнута з відповідача 1, оскільки відповідач 1 не є власником вказаної грошової суми та власником рахунку, на якому ця грошова сума знаходиться.

Обґрунтованим є спростування Київського апеляційного господарського суду твердження скаржника, що відповідач 1 не ідентифікував належним чином свого клієнта, а саме ОСОБА_6, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", рахунок клієнту відкривається та зазначені операції здійснюються лише після проведення ідентифікації особи клієнтів та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

12 травня 2011 року Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було відкрито картковий рахунок НОМЕР_2 на підставі Договору № 001-22508-120511 на відкриття карткового рахунку та обслуговування дебетної платіжної картки на ім'я ОСОБА_6.

У відповідності до ст. 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відповідачем 1 було здійснено ідентифікацію зазначеної фізичної особи, зокрема, клієнтом були надані паспорт та ідентифікаційний код ОСОБА_6, належним чином завірені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Таким чином, твердження позивача, що відповідач 1 не здійснив ідентифікацію клієнта є безпідставним.

Також недоречним є посиланням позивача на ст. 17 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом", відповідно до якої відповідач 1 зобов'язаний був призупинити операцію з отримання коштів.

Відповідно до зазначеної статті, суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені статтями 15 і 16 цього Закону, та зобов'язаний зупинити проведення фінансової операції, якщо її учасником або вигодоодержувачем за нею є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на термін до двох робочих днів.

Згідно з ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом", фінансова операція підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона проводиться, дорівнює чи перевищує 150000,00 грн. (для суб'єктів господарювання, які проводять азартні ігри, - 13 000,00 грн.) або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, еквівалентній 150 000,00 грн. (для суб'єктів господарювання, які проводять азартні ігри, - 13 000 гривень), та має одну або більше таких ознак: 1) переказ грошових коштів на анонімний (номерний) рахунок за кордон і надходження грошових коштів з анонімного (номерного) рахунку з-за кордону, а також переказ коштів на рахунок, відкритий у фінансовій установі в країні, що віднесена Кабінетом Міністрів України до переліку офшорних зон; 2) купівля-продаж чеків, дорожніх чеків або інших подібних платіжних засобів за готівку; 3) зарахування або переказ коштів, надання або отримання кредиту (позики), проведення інших фінансових операцій у разі, якщо хоча б одна із сторін - учасників фінансової операції є фізичною або юридичною особою, що має відповідну реєстрацію, місце проживання чи місцезнаходження в країні (на території), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що здійснюють діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, або однією із сторін є особа, яка має рахунок у банку, зареєстрованому у вищезазначеній країні (території). Перелік таких країн (територій) визначається відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України, на основі висновків міжнародних, міжурядових організацій, діяльність яких спрямована на протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, і підлягає опублікуванню; 4) зарахування на рахунок коштів у готівковій формі з їх подальшим переказом того самого або наступного операційного дня іншій особі; 5) зарахування коштів на поточний рахунок юридичної або фізичної особи - підприємця чи списання коштів з поточного рахунка юридичної або фізичної особи - підприємця, період діяльності якої не перевищує трьох місяців з дня реєстрації, або зарахування коштів на поточний рахунок чи списання готівки з поточного рахунка юридичної або фізичної особи - підприємця у разі, якщо операції на зазначеному рахунку не здійснювалися з дня його відкриття; 6) переказ особою коштів за кордон за відсутності зовнішньоекономічного договору (контракту); 7) обмін банкнот, особливо іноземної валюти, на банкноти іншого номіналу; 8) проведення фінансових операцій з цінними паперами на пред'явника, не депонованими в депозитарних установах; 9) проведення фінансових операцій з векселями з бланковим індосаментом або індосаментом на пред'явника; 10) здійснення розрахунку за фінансовою операцією у готівковій формі; 11) проведення фінансових операцій за правочинами, форма розрахунків за якими не визначена; 12) одержання (сплата, переказ) страхового (перестрахового) платежу (страхового внеску, страхової премії); 13) проведення страхової виплати або страхового відшкодування; 14) виплата (передача) особі виграшу в лотерею, придбання фішок, жетонів, внесення в інший спосіб плати за право участі в азартній грі, виплата (передача) виграшу суб'єктом господарювання, який проводить азартні ігри; 15) здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом, що не передбачає фактичного постачання на митну територію України товарів, робіт і послуг; 16) надання кредитних коштів особі, яка є членом небанківської кредитної установи, в один і той самий день декілька разів, за умови, що загальна сума фінансових операцій дорівнює чи перевищує суму, визначену частиною першою цієї статті.

Крім того, згідно з ст. 16 вказаного Закону, фінансова операція підлягає внутрішньому фінансовому моніторингу, якщо вона має одну або більше ознак, визначених цією статтею, або містить інші ризики: 1) заплутаний або незвичний характер фінансової операції чи сукупності пов'язаних між собою фінансових операцій, що не мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети; 2) невідповідність фінансової операції характеру та змісту діяльності клієнта; 3) виявлення фактів неодноразового проведення фінансових операцій, характер яких дає підстави вважати, що метою їх здійснення є уникнення процедур обов'язкового фінансового моніторингу або ідентифікації, передбачених цим Законом (зокрема дві чи більше фінансові операції, що проводяться клієнтом протягом одного робочого дня з однією особою та можуть бути пов'язані між собою, за умови, що їх загальна сума дорівнює чи перевищує суму, визначену частиною першою статті 15 цього Закону).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зняття готівкою в банкоматі 460000,00 грн. є фінансовою операцією, яка не підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу, у зв'язку з чим суди правомірно не прийняли до уваги твердження скаржника, що відповідач 1 порушив законодавство у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Відповідач 1 не порушував права та інтереси позивача, оскільки діяв виключно в межах повноважень, наданих йому законодавством України, та виконував обов'язки, покладені на нього нормами законодавства.

З огляду на викладене, Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в повному обсязі.

Вірним є висновок судів в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", з огляду на наступне.

Згідно з п. 1.19 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003р. № 492, тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції.

Позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" із заявою, якою надавав зразки підписів та відтиск печатки підприємства та просив відкрити поточний рахунок та картку з подальшим підключенням КП "Завод залізобетонних виробів № 1" до послуги дистанційного управління рахунками (система Клієнт - Банк).

Так, підписавши вищевказану заяву, позивач погоджується із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з умовами та правилами обслуговування за Розрахунковими картами, Тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитка печатки складають Договір банківського обслуговування.

Таким чином, на підставі вищезазначеної заяви (договору) позивача відповідач 2 відкрив позивачу поточний рахунок та підключив його до системи дистанційного управління рахунками - системи "Клієнт - Банк".

Система "Клієнт-Банк" - форма банківського обслуговування клієнтів, яка побудована на використанні інформаційних технологій, що забезпечують клієнтам можливість дистанційного отримання фінансової інформації та управління банківськими рахунками.

Таким чином, клієнт самостійно формує та відправляє в банк платіжні доручення щодо подальшого здійснення операцій.

Згідно п.33.2 ст. 33 "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

При наданні заяви про підключення до системи "Клієнт-Банк", та використання підприємством зазначеної системи, свідчить про прийняття позивачем умов, за якими клієнт самостійно формує та відправляє в банк платіжні доручення, а банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до п.32.3 ст.32 зазначеного Закону, банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Відповідно до п. 22.5 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв'язок з програмно-технічними засобами цього банку.

Згідно з п. 18.1 ст. 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов'язковим реквізитом електронного документа на переказ.

Відповідно з п.18.2 ст.18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний цифровий підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа-учасник платіжної системи.

Відповідно до п.1.4 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22 (далі - Інструкція №22) дистанційне обслуговування - комплекс інформаційних послуг за рахунком клієнта та здійснення операцій за рахунком на підставі дистанційних розпоряджень клієнта.

Згідно з п.11.1 глави 11 зазначеної вище Інструкції № 22, оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування. Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг" тощо.

Відповідальні особи платника, які вповноважені розпоряджатися рахунком і на законних підставах володіють особистим ключем, від свого імені або за дорученням особи, яку представляють, накладають підписи під час створення електронного розрахункового документа (п.11.5 глави 11 Інструкції №22).

Отже, система "КЛІЄНТ - БАНК", за допомогою якої позивачем надано доручення на перерахування коштів, є програмно-технічним комплексом, створеним з метою оперативного ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обміну технологічною інформацією.

Відповідно до приписів Глави 11 Інструкції № 22 система "клієнт - банк" є складовою програм автоматизації банківської діяльності та джерелом надходження розрахункових документів до системи електронних платежів Національного банку чи внутрішньої платіжної системи. Система складається з двох програмних комплексів: клієнтського, що розміщений у клієнта, та банківського, який розміщений у банку, є складовою системи автоматизації банку та повинен забезпечувати безперервний захист електронних розрахункових документів клієнта під час їх обробки в цій системі.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов правомірного висновку, що ініціювання здійснення операції через систему "Клієнт-Банк" є неможливим за відсутності необхідного програмного забезпечення у позивача та волевиявлення відповідальних осіб позивача (платника).

Доступ до зазначеної системи має досить обмежене коло осіб "Клієнта", що унеможливлює доступ до неї через зовнішні джерела, зокрема при відправленні документа на переказ до банківської установи потрібно накласти електронний цифровий підпис, який є своєрідним ідентифікатором саме особи платника.

Зокрема, в матеріалах справи знаходяться письмові пояснення головного бухгалтера позивача ОСОБА_9 від 14.10.2011 р., з яких вбачається, що з метою полегшення ведення грошових розрахунків між позивачем та відповідачем 2 був підписаний договір на встановлення в комп'ютер головного бухгалтера модемної програми "Клієнт-Банк". Програма була встановлена на початку 2000 року. Крім того, головний бухгалтер зазначає, що 11.10.2011 близько 14.30 год. модем, за допомогою якого позивач підключався до дистанційної системи "Клієнт-Банк" запрацював з власної волі.

Крім того, як встановлено судом та підтверджується інформацією щодо проходження електронного платіжного документу в СЕП НБУ (ім'я файлу джерела - $ACCIHAC.02H, час виготовлення - 12.10.2011 10:46, час отримання файлу - 12.10.2011 10:49, ім'я файлу одержувача - $BIFFAC.011, час виготовлення файлу - 12.10.2011 10:49, час зарахування на коррахунок - 12.10.2011 10:55, сума платежу - 460000 грн. 00 коп.; ім'я файлу джерела - $ACCIHAC.060, час виготовлення - 12.10.2011 17:33, час отримання файлу - 12.10.2011 17:35, ім'я файлу одержувача - $BIFFAC.038, час виготовлення файлу - 12.10.2011 17:36, час зарахування на коррахунок - 12.10.2011 17:42, сума платежу - 100000 грн. 00 коп.), грошові кошти в розмірі 560000,00 грн. в той же день були зараховані на коррахунок відповідача 1.

Також в матеріалах справи знаходиться лист вих. № 586 від 14.10.2011, в якому позивач просить відповідача 2 відключити його від модемної системи "Клієнт-Банк", лист вих. № 590 від 14.10.2011р., в якому позивач просить заблокувати доступ до "Приват-24", а заявкою від 14.10.2011р., яка прийнята банком 18.10.2011р., просить відповідача 2 підключити (авторизувати) користувачів електронних розрахунково-інформаційних програмних продуктів ("Клієнт-Банк" та "Приват-24").

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач користувався дистанційною системою "Клієнт-Банк", а, отже, між ним та Публічним акціонерним товариством комерційного банку "Приватбанк" був укладений договір про використання дистанційного обслуговування або експлуатації комплексу "Банк-Клієнт".

Станом на 12.10.2011р. дистанційна система "Клієнт-Банк" була встановлена на комп'ютері позивача та перебувала в активованому стані.

З огляду на викладене, суд правомірно не прийняв до уваги твердження скаржника, що між ним та Публічним акціонерним товариством комерційного банку "Приватбанк" не укладався договір про використання дистанційного обслуговування або експлуатації комплексу "Банк-Клієнт".

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Платіжні доручення № № 725, 726 від 12.10.2011р. мають всі необхідні реквізити, вимоги до яких визначені законодавством України, а тому відповідач 2 не мав правових підстав не здійснювати фінансові операції за ними.

Також, слід відзначити, що відповідачем 2 відповідно до вимог законодавства забезпечена охорона системи "Клієнт - Банк".

Електронні засоби, що необхідні для користування вищезгаданою системою, були надані позивачу.

Позивачем не доведені та документально не підтверджені обставини стосовно того, що ним вжитий вичерпний перелік заходів, визначений законодавством, для захисту інформаційно-електронної системи підприємства.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про захист інформації в інформаційно-комунікативних системах", порядок доступу до інформації, перелік користувачів та їх повноваження стосовно цієї інформації визначаються володільцем інформації (юридична особа, якій належать права на інформацію).

Отже, саме Колективне підприємство "Завод залізобетонних виробів № 1" повинно забезпечити захист доступу до інформації про надходження та використання коштів на рахунку, а також щодо засобів користування системою "Клієнт - Банк".

Безпідставним є твердження скаржника, що відповідач 2 не забезпечив розробку та впровадження заходів, які б унеможливили несанкціонований вхід до системи "Клієнт - Банк".

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Колегія суддів Вищого господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржувані рішення та постанова судів попередніх інстанцій прийняті з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Колективного підприємства "Завод залізобетонних виробів № 1" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 листопада 2014 року зі справи № 910/5020/14 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді Н.Г. Дунаєвська

С. С. Самусенко