РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015Справа №910/25812/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект»

до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

про визнання недійсним Договору купівлі-продажу теплової енергії № 1550 від 25.12.2013 р.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача - 1: Махнік М.В., за довіреністю

від відповідача - 2: Михалевська З.О., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» (далі - позивач) до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» (далі - відповідач - 1) та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - відповідач - 2) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу теплової енергії № 1550 від 25.12.2013 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. було порушено провадження у справі № 910/25812/14, розгляд справи призначено на 14.01.2015 р.

31.12.2014 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача - 2 надійшов відзив на позовну заяву.

13.01.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача - 1 надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 14.01.2015 р. представник позивача не з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. про порушення провадження у справі № 910/25812/14 позивач не виконав.

У судове засідання 14.01.2015 р. представник відповідача - 1 з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. про порушення провадження у справі № 910/25812/14 відповідач - 1 виконав.

У судове засідання 14.01.2015 р. представник відповідача - 2 не з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. про порушення провадження у справі № 910/25812/14 відповідач - 2 виконав.

Враховуючи те, що представники позивача та відповідача - 2 у судове засідання 14.01.2015 р. не з'явились, а також у зв'язку із невиконанням позивачем вимог ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. про порушення провадження у справі № 910/25812/14 та необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 21.01.2015 р.

У судове засідання 21.01.2015 р. представник позивача з'явився, подав письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору, письмові пояснення та клопотання про продовження строків розгляду справи.

У судове засідання 21.01.2015 р. представник відповідача - 1 з'явився.

У судове засідання 21.01.2015 р. представник відповідача - 2 не з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні 21.01.2015 р. клопотання представника позивача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

Враховуючи те, що представник відповідача - 2 у судове засідання 21.01.2015 р. не з'явився, розгляд справи було відкладено на 04.02.2015 р.

У судове засідання 04.02.2015 р. представник позивача не з'явився.

Представники відповідачів 1 та 2 у судове засідання 04.02.2015 р. з'явились, надали свої пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечували.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2007 р. між Державним підприємством «Криворізька теплоелектроцентраль» (далі - відповідач - 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-російське підприємство «Стан-Комплект» (далі - позивач) було укладено Договір про спільну діяльність б/н (далі - Договір про спільну діяльність), відповідно до умов якого учасники зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення спільної мети, в строки, порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору про спільну діяльність спільною метою учасників за цим договором є виробництво електричної енергії на основі енергії пари. Шляхом встановлення на території відповідача - 1 джерела електричної енергії - електрогенеруючого обладнання.

Договір про спільну діяльність було погоджено Міністерством палива та енергетики України в особі Заступника Міністра.

На розгляд господарського суду м. Києва було передано позов Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне Українсько-Російське підприємство «Стан-Комплект» про припинення Договору про спільну діяльність від 27.02.2007 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2009 р. судом було затверджено мирову угоду, відповідно до змісту якої позивач відмовився від позовних вимог про припинення (розірвання) договору про спільну діяльність від 27 лютого 2007 року, при умові підписання відповідачем додаткової угоди до зазначеного договору, а відповідач погодився на підписання додаткової угоди до Договору про спільну діяльність від 27 лютого 2007 року. Міністерство палива та енергетики України погодило підписання між позивачем та відповідачем додаткової угоди до Договору про спільну діяльність від 27 лютого 2007 року. Крім того, сторони домовились про те, що з моменту затвердження такої мирової угоди судом, позивач та відповідач визнають укладеною, а Міністерство палива та енергетики визнає погодженою додаткову угоду до договору про спільну діяльність від 27 лютого 2007 року. 25.12.2013 р. між позивачем та відповідачем - 1 було укладено Договір про купівлю-продаж теплової енергії № 1550 (далі - Договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого відповідач - 1 бере на себе зобов'язання продавати позивачу теплову енергію в обсягах, необхідних для роботи турбогенератора, встановленого відповідно до Договору про спільну діяльність, на потужності не менше 8 МВт, а позивач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію.

Позивач у своєму позові зазначає суду про те, що Договір купівлі-продажу укладений в розвиток Договору про спільну діяльність, а тому не повинен суперечити його нормам та повинен бути укладений в тій самій формі, оскільки змінює (доповнює) окремі положення Договору про спільну діяльність. Проте, на думку позивача, всупереч положенням статті 654 Цивільного кодексу України, Договір купівлі-продажу був підписаний лише позивачем та відповідачем - 1 без погодження Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (далі - відповідач - 2).

Відповідачі у своїх письмових відзивах проти позову заперечують з тих підстав, що відповідач - 2 не був зобов'язаний затверджувати оспорюваний договір, оскільки це не передбачено приписами чинного законодавства України та не випливає з суті вказаного договору.

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 382/2011 було затверджено Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (далі - Положення), згідно з яким Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс).

Згідно з п. 3 та п. п. 48 п. 4 Положення основними завданнями Міненерговугілля України є формування та реалізація державної політики у паливно-енергетичному комплексі. Міненерговугілля України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює в межах повноважень інші функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року № 296 було затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном (далі - Порядок), який визначає механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків (далі - суб'єкт господарювання), договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном (далі - договір).

З огляду на вищенаведене, у зв'язку із тим, що відповідач - 1 належить до сфери управління Міненерговугілля України, відповідач - 2 зобов'язаний здійснювати контроль за ефективним використанням та збереженням об'єктів, що перебувають у відповідача - 1, та на підставі Порядку, позивач та відповідач - 1 повинні були здійснити погодження Договору про спільну діяльність з Міненерговугілля.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право, зокрема, на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.

Відповідно до ч. 25 Закону України «Про теплопостачання» теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право, зокрема, укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

З Договору купівлі-продажу вбачається, що його предметом є купівля-продаж теплової енергії, необхідної для роботи електрогенеруючого обладнання, встановленого на території відповідача - 1, одержані від такої діяльності доходи є власністю, виключно, позивача.

Судом встановлено, що Договір купівлі-продажу не повинен погоджуватись із відповідачем - 2, оскільки за своєю юридичною природою він є окремим договором, із самостійним предметом, метою, умовами та зобов'язаннями для його сторін.

Крім того, позивач, посилаючись на ст. 654 Цивільного кодексу України, зазначає суду про те, що Договір купівлі-продажу є фактично внесенням змін до Договору про спільну діяльність, а тому, враховуючи положення зазначеної норми Цивільного кодексу України, Договір купівлі-продажу має бути затверджений відповідачем - 2.

Проте, враховуючи ту обставину, що Договір про спільну діяльність та Договір купівлі-продажу є окремими правочинами, що встановлено судом, вищезазначене твердження позивача не відповідає дійсності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 09.02.2015 р.

Суддя О.В. Нечай