ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року Справа № 910/12352/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,
за участю представників:
позивача -Подоприголов В.Є.,
відповідача-Титаренко Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "Компанія "Мелагрейн"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 12.11.2014
у справі№910/12352/14
за позовомТОВ "Компанія "Мелагрейн"
доТОВ "Агроінфінітум"
про стягнення 584293,10 грн. заборгованості, 20986,52 грн. пені, 22203,13 грн. інфляційних втрат, 3% річних в сумі 3313,66 грн. та 38936 грн. збитків
До початку судового засідання від представника ТОВ "Агроінфінітум" Титаренко Н.О. надійшло клопотання від 16.02.2015 про відкладення розгляду справи з причин знаходження вказаного представника у відрядженні протягом 05-16.02.2015р. та необхідності його особистого ознайомлення з матеріалами справи, яке (клопотання) підлягає відхиленню у зв'язку з його необґрунтованістю, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження неможливості представництва інтересів ТОВ "Агроінфінітум" у даній справі іншими особами (Світайло В.О., Бистров А.В.), які приймали участь у засіданнях судів попередніх інстанцій та повноваження яких підтверджуються наявними у справі довіреностями (а.с.110,156). Адже, чинний Господарський процесуальний кодекс України (ст.28) не обмежує кількість представників, які можуть представляти інтереси сторони у господарському процесі. Водночас, колегією суддів надано можливість представнику ТОВ "Агроінфінітум" Титаренко Н.О. ознайомитися з касаційною скаргою та іншими матеріалами справи безпосередньо перед початком судового засідання касаційної інстанції.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 11.09.2014 (суддя Головатюк Л.Д.) позов задоволено частково шляхом стягнення з ТОВ "Агроінфінітум" на користь ТОВ "Компанія "Мелагрейн" 584293,10 грн. заборгованості за додатковою угодою №3 від 17.03.2014 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, 20986,52 грн. пені, 22203,13 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 3313,66 грн., нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання. В решті позовних вимог відмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 (судді: Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В., Чорна Л.В.) рішення скасовано з прийняттям нового рішення про відмову в позові повністю з мотивів відсутності в матеріалах справи укладеного Додатку №1 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м та обумовленої цим недоведеності порушення відповідачем прав та інтересів позивача.

ТОВ "Компанія "Мелагрейн" у поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст.11,204,611,625,526,655,663 ЦК України та ст.ст.193,265 ГК України. Зокрема, скаржник вважає, що сама по собі відсутність Додатку №1 не є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі, так як в ньому не зазначені відомості, що стосуються предмета спору, оскільки саме додатковою угодою №3 від 17.03.2014 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, яка набрала чинності з моменту її підписання сторонами, викладено п.п.4,5,8,9 Додатку №1 в новій редакції, і саме в цій угоді зазначаються кінцеві строки, умови, кількість та ціна товару.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню із залишенням без змін первісного рішення з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову в позові повністю, апеляційний господарський суд виходив того, що:

04.02.2014 між ТОВ "Компанія "Мелагрейн" та ТОВ "Агроінфінітум" укладено договір купівлі-продажу №4/02/2014/м (далі - договір), за яким ТОВ "Агроінфінітум" ("Продавець") зобов'язується поставити і передати олію соняшникову ("Товар") у власність ТОВ "Компанія "Мелагрейн" ("Покупець"), який зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату.

Місцевим господарським судом встановлено, що 17.03.2014 між ТОВ "Компанія "Мелагрейн" та ТОВ "Агроінфінітум" укладено додаткову угоду №3 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, за яким продавець зобов'язується здійснити поставку товару у кількості 200 тон +/-10% до 27.03.2014, а покупець зобов'язаний провести попередню оплату товару на розрахунковий рахунок продавця. Загальна вартість товару по даному Додатку складає 1685000 грн.

18.03.2014р. ТОВ "Компанія "Мелагрейн" здійснило оплату в сумі 1600000 грн. на рахунок ТОВ "Агроінфінітум".

Проте, як встановлено судом першої інстанції, ТОВ "Агроінфінітум" поставку товару до ТОВ "Компанія "Мелагрейн" на загальну суму 584293,10 грн. не здійснило та вказані грошові кошти не повернуло.

Позивач звернувся до суду з позовом у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо кількості поставленого товару у встановлені договором строки.

Відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м поставка товару здійснюється партіями. Умови поставки товару, а також строки поставки обумовлюються сторонами в Додатках до даного договору, що є невід'ємними частинами цього договору. Під партією товару розуміється кількість товару визначеного в Додатках до даного договору.

В матеріалах справи відсутні укладені між сторонами Додатки до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м.

Посилання позивача на додаткову угоду №3 від 17.03.2014, як на підставу заявлених позовних вимог, не прийнято апеляційним судом до уваги з огляду на те, що вказаною додатковою угодою були внесені зміни до Додатку №1 до договору шляхом викладення п.п.4,5,8,9 в іншій редакції. Однак, в матеріалах справи відсутній Додаток №1, тому додаткова угода №3 не може бути прийнята в якості належного та допустимого доказу та оцінена судом в якості узгодження сторонами кількості та строку поставки товару.

Позивачем не надано будь-яких інших доказів, які б свідчили про порушення відповідачем умов укладеного сторонами договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, тобто позивачем не належними та допустимими доказами не доведено порушення відповідачем його прав та інтересів, що є підставою для відмови в позові в повному обсязі.

Проте, колегія не може погодитися з передчасними висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.14 та ст.629 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивачем заявлено позовні вимоги про повернення частини передоплати у зв'язку з непоставкою відповідачем товару у необхідній кількості та у встановлений строк згідно умов додаткової угоди №3 від 17.03.2014 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з приписами п.п.7,8 ч.2 ст.105 ГПК України у постанові мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів; у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

В порушення вимог ст.ст.43,101,105 ГПК України апеляційним судом не враховано, що на спірні правовідносини, пов'язані з непоставкою відповідачем товару в повному обсязі та вимогою покупця про повернення продавцем передоплати в розмірі вартості недопоставленого товару, поширюється дія положень ч.1 ст.670 та ч.2 ст.693 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно з ч.2 ст.693 ЦК України у разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом ч.2 ст.693 ЦК України, право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Судом апеляційної інстанції помилково залишено поза увагою наявний у справі лист ТОВ "Компанія "Мелагрейн" від 27.05.2014 №2705/651 (а.с.20), в якому міститься вимога про повернення частини передоплати в сумі 584293,10 грн. у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м. Колегія вважає, що в розумінні ч.2 ст.693 ЦК України вказаний лист є вимогою покупця про повернення суми попередньої оплати.

В основу оскаржуваної постанови про відмову в позові покладено висновок суду про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості (передоплати) за недопоставлений товар ґрунтуються на додатковій угоді №3 від 17.03.2014 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, яка є неналежним доказом узгодження сторонами кількості та строку поставки товару через відсутність у справі укладених додатків до договору, в тому числі й Додатку №1, до якого власне і вносилися зміни цією додатковою угодою. При цьому, суд дійшов висновку як про недоведеність порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, укладеного між сторонами, так і про недоведеність порушення відповідачем прав та інтересів позивача.

Однак, відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційним судом не враховано те, згідно з п.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Як роз'яснено в п.2.3 та абзацах 4,6 п.2.6 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись п.1 ч.1 ст.83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК). Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно ч.8 ст.181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Згідно зі ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Касаційна інстанція визнає такими, що не відповідають приписам ст.ст.203,204,215,638,654 ЦК України та ч.2 ст.180, ч.8 ст.181 ГК України, наявні висновки апеляційного суду щодо неприйняття додаткової угоди №1 від 14.03.2013 в якості належного доказу, які обґрунтовані виключно відсутністю укладання між сторонами Додатку №1 до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м.

При цьому, в абзаці 1 п.3.11 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що фіктивний правочин (ст.234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Дослідивши факт підписання керівниками сторін додаткової угоди №3 від 17.03.2014 та її віднесеність до договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м в якості невід'ємної частини, апеляційний суд не скористався правом на вихід за межі позовних вимог, передбаченим п.1 ст.83 ГПК України, та не встановив наявність підстав для визнання недійсною вказаної угоди як невід'ємної частини Додатку №1. Натомість апеляційна інстанція обмежилася лише помилковим висновком про відсутність укладання сторонами Додатку №1, до якого вносилися зміни вказаною додатковою угодою, який (висновок) передчасно покладено в обґрунтування підстав для відмови у поверненні суми передоплати, здійсненої за даною угодою.

При цьому, зважаючи на відсутність заявлення відповідачем зустрічного позову про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 17.03.2014 та невстановлення її недійсності як фіктивного правочину внаслідок розгляду інших господарських спорів, в силу презумпції правомірності правочину, закріпленої ст.204 ЦК України, ця додаткова угода наразі є чинною та обов'язковою до виконання сторонами.

Колегія вважає, що за умов дійсності додаткової угоди №3 від 17.03.2014, сама по собі відсутність укладання Додатку №1 не має істотного значення для справи та не спростовує висновок місцевого господарського суду про доведеність позовних вимог, які ґрунтуються на вказаній додатковій угоді.

Як достеменно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апеляційним судом, на виконання умов додаткової угоди №3 від 17.03.2014 покупцем було перераховано продавцю передоплату в сумі 1600000 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 18.03.2014 №20252, однак, в порушення приписів ст.ст.526,612,663,670,693 ЦК України та ст.193 ГК України поставку товару позивачу на загальну суму 584293,10 грн. відповідач не здійснив та вказані грошові кошти не повернув.

Водночас, слід зазначити, що внаслідок направлення покупцем (ТОВ "Компанія "Мелагрейн") листа від 27.05.2014 №2705/651 з вимогою про повернення частини передоплати в сумі 584293,10 грн., обумовленою невиконанням продавцем договірних зобов'язань по поставці товару в повному обсязі, в силу вимог ч.2 ст.693 ЦК України у відповідача виникло перед позивачем нове грошове зобов'язання.

Крім того, як роз'яснено в п.п.1.1,1.3,2.1,4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", грошовим, за змістом ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. З урахуванням приписів ст.549, ч.2 ст.625 ЦК України та ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на положення ст.ст.549,625 ЦК України та п.8.1 договору купівлі-продажу від 04.02.2014 №4/02/2014/м, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 20986,52 грн. пені, 22203,13 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 3313,66 грн., нарахованих у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання по поверненню передоплати в сумі 584293,10 грн.

При цьому, касаційна інстанція також враховує положення ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину (в частині порядку та підстав сплати пені, визначених договором від 04.02.2014).

Таким чином, апеляційна інстанція, не перевіривши в повному обсязі законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, дійшла помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову повністю.

Відповідно до п.6 ст.1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

З огляду на те, що підставою скасування рішення від 11.09.2014 судом апеляційної інстанції стало порушення та неправильне застосування останнім норм ст.ст.14,204,526,611,625,629,670,692 ЦК України та ст.ст.43,101,105 ГПК України, а судом першої інстанції достовірно встановлено факт невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку по поверненню передоплати за непоставлений товар, і ці обставини не спростовано апеляційним господарським судом, первісне рішення про часткове задоволення позову є правомірним та підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.11 ч.2 ст.11111 ГПК України у постанові мають бути зазначені новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно доданого до скарги платіжного доручення від 28.11.2014 №29277 позивачем сплачено судовий збір у загальній сумі 6948,53 грн., в той час як з врахуванням вимог касаційної скарги необхідна до сплати сума становить 6307,96 грн., яка в силу вимог ст.49 ГПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, сума переплати по судовому збору становить 640,57 грн.

За таких обставин, зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню заявнику.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.49,1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Компанія "Мелагрейн" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 у справі №910/12352/14 скасувати, а рішення господарського суду м.Києва від 11.09.2014 у даній справі залишити без змін.

Витрати ТОВ "Компанія "Мелагрейн" у вигляді судового збору в сумі 6307,96 грн., сплаченого за подання касаційної скарги, покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Наказ доручити видати господарському суду м.Києва.

Повернути на користь ТОВ "Компанія "Мелагрейн" з Державного бюджету України (рахунок 0007, УДКСУ у Печерському районі м.Києва, код отримувача 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м.Києві, код банку отримувача 820019) 640,57 грн. судового збору, зайво сплаченого за платіжним дорученням від 28.11.2014 №29277.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун