ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р.Справа № 922/5565/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м.Харків
до Комунального підприємства "Жилкомсервіс", м.Харків
про стягнення 184037642,97 гривень
за участю представників:

позивача - Яновської В.С. (довіреність №38-1871 від 28 травня 2010 року)

відповідача - Лисака С.В. (довіреність №2-1/2014 від 08 січня 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2014 року позивач, комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з комунального підприємства "Жилкомсервіс" (відповідача) суми заборгованості у розмірі 184037642,97 гривень. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням відповідачем умов договору №15/1/221348 на технічне обслуговування внутрішньо-будинкових систем теплопостачання, гарячого водопостачання та бойлерів житлових будинків, укладеного між сторонами 29 грудня 2006 року. Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 18 грудня 2014 року.

У судовому засіданні 18 грудня 2014 року було оголошено перерву до 14 січня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 січня 2015 року було відкладено розгляд справи на 02 лютого 2015 року.

31 січня 2015 року представник відповідача надав через канцелярію суду клопотання про призначення судово-економічної експертизи по справі, яке судом було досліджено та прийнято до розгляду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 лютого 2015 року було відкладено розгляд справи на 09 лютого 2015 року. Також, відповідною ухвалою було продовжено строк розгляду спору на 15 днів, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

09 лютого 2015 року представник позивача надав через канцелярію суду заперечення (вх.№4847) на клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи по справі. Судом було досліджено надані заперечення та долучено до матеріалів справи.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи, зазначає наступне.

У відповідності до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За приписами п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27 листопада 2006 року №01-8/2651, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, які можуть забезпечити повне, всебічне та об'єктивне дослідження матеріалів справи, а тому суд дійшов висновку про відмову у вищевказаному клопотанні позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів ст.42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу, а подача клопотань, спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні 09 лютого 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у відкритому судовому засіданні 09 лютого 2015 року проти позовних вимог заперечував частково.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

29 грудня 2006 року між комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивачем) та комунальним підприємством "Жилкомсервіс" (відповідачем) було укладено договір №15/1/221348 на технічне обслуговування внутрішньо-будинкових систем теплопостачання, гарячого водопостачання та бойлерів житлових будинків. Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору, замовник (відповідач) доручив, а виконавець (позивач) прийняв на себе обов'язок виконати роботи, пов'язані з технічним обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем теплопостачання, гарячого водопостачання та бойлерів житлових будинків, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Замовник, в свою чергу, зобов'язався прийняти ці роботи та оплатити виконавцю вартість виконаних робіт.

Згідно із п.7.2 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно із п.7.4. та п.7.5. договору, оплата робіт виконавцю здійснюється шляхом щоденного перерахування замовником грошовий коштів, отриманих на розподільчий рахунок від споживачів житлово-комунальних послуг, у відсотковому відношенні від загальної суми квартирної плати з урахуванням субсидій та пільг. Остаточний розрахунок проводиться до 15 числа після закінчення розрахункового періоду на підставі акту виконаних робіт.

13 лютого 2012 року сторонами було погоджено нову редакцію спірного договору. Договір в новій редакції діє з 01 січня 2012 року(п.8.1 договору).

Відповідно до п.1.1. договору в новій редакції, управитель (відповідач) доручив, а виконавець (позивач) прийняв на себе обов'язок надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в частині технічного обслуговування внутрішньо-будинкових систем централізованого опалення та гарячого водопостачання: мережі, арматура на них, прилади та обладнання, які розміщені в межах будинку та виконання робіт з усунення аварійних ушкоджень на внутрішньо-будинкових системах. Управитель, в свою чергу, зобов'язався прийняти та оплатити виконавцю надані послуги.

Згідно із п.4.5. договору в новій редакції, звітним періодом є календарний місяць.

Згідно із п.4.3. договору в новій редакції, оплата виконаних робіт проводиться до 25 числа місяця, наступного за звітним, на підставі актів виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, на час дії договору у первісній та новій редакціях, зокрема, за період з листопада 2010 року по жовтень 2014 року, позивач надав відповідачу послуги загальною вартістю 184037642,97 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами здачі - прийняття виконаних робіт. Усі наявні акти було підписано з обох сторін та скріплено печатками підприємств.

Відповідач, станом на момент розгляду справи, за виконані роботи не сплатив у повному обсязі.

Однак, згідно довідки зустрічної звірки №06-12/32 Державної фінансової інспекції в Харківській області від 27 квітня 2012 року на суму 190274,09 гривень та акту ревізії 06-12/38 Державної фінансової інспекції в Харківській області від 23 травня 2012 року на суму 103743,57 гривень, відповідачем було проведено корегування витрат. З урахуванням цього, відповідач зазначив, що позивачем у позовній заяві не враховано проведення відповідного корегування, а тому просив суд відмовити у позові в частині стягнення 294017,66 гривень. Проти стягнення решти суми, заявленої у позові, не заперечував.

Суд, проаналізувавши обставини, вказані у позовній заяві, дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобов'язання за спірним договором належним чином та у повному обсязі. Проте, відповідач, в свою чергу, зобов'язання за спірним договором не виконав, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 184037642,97 гривень, яка до цього часу залишається непогашеною.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку про повне задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 184037642,97 гривень нормативно та документально обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не було враховано корегування витрат на суму 294017,66 гривень, суд відхиляє їх виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі акту та довідки Державної фінансової інспекції в Харківській області №06-12/32 від 27 квітня 2012 року, позивачем було проведено корегування витрат на суму 190274,09 гривень. Однак, дана бухгалтерська операція була проведена у 2012 році за період, що не стосується спірного, та врахована останнім в кінцевому сальдо. Також, здійснення відповідної бухгалтерської операції відображено в оборотній відомості, наявній у матеріалах справи.

Щодо стягнення суми 103743,57 гривень за спірним договором, то судом не встановлений факт проведення корегувань саме на цю суму, оскільки у вищевказаних довідці та акті Державної фінансової інспекції в Харківській області не вбачається саме за які послуги та за який період йде мова. Крім того, відповідачем також не надано жодних доказів на підтвердження відповідних корегувань саме на суму 103743,57 гривень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.129 Конституції України, ст.ст.530, 599, 612, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 193 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з комунального підприємства "Жилкомсервіс" (61052, м.Харків, вул.Червоножовтнева, 35, , р/р №260005593 у ВАТ "Мегабанк", МФО 351629) на користь комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м.Харків, вул.Доброхотова, 11, , р/р №13 у філії ХОУ ПАТ "Державний ощадний банк України", МФО 35142,97 гривень заборгованості та 73080,00 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14 лютого 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/5565/14