ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2015 р. Справа № 910/24064/14

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.», м. Київ

до Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, м. Київ

про стягнення 80651,20 грн.

секретар судового засідання Колісник Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Ковалець І.М. (договір б/н від 5 вересня 2014 року);

від відповідача: Дмитренко Р.М. (довіреність №3903 від 25 грудня 2014 року);

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - відповідач) про стягнення 80651,20 грн.

Заявлені позовні вимоги, а саме: стягнення з відповідача 33496,90 грн. інфляційних втрат, 8638,10 грн. 3% річних та 38516,20 грн. пені, обґрунтовані тим, що відповідач невчасно виконав взяті на себе зобов'язання за договором про закупівлю товарів за державні кошти №29/03-3 від 29 березня 2012 року.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 4 листопада 2014 року та призначено справу до розгляду на 24 листопада 2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24 листопада 2014 року справу №910/24064/14 направлено за встановленою підсудністю до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10 грудня 2014 року справу №910/24064/14 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 27 січня 2015 року.

Крім того, ухвалою суду від 10 грудня 2014 року до участі у справі допущено тертю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Відповідно до ухвали суду від 27 січня 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 10 лютого 2015 року.

Представник відповідача в усних та письмових поясненнях, викладених у відзиві на позовну заяву, проти позову заперечував.

10 лютого 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А» (за договором - продавець) та відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» (за договором - покупець) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №29/03-3, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується у 2012 році в частині відвантаження товару з урахуванням строку дії договору, встановленого п. 10.1. поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Рішенням господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13 (набрало законної сили 17 вересня 2013 року) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» до Національного університету біоресурсів і природокористування України стягнуто з Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу «Агрономічна дослідна станція» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» - 218705,89 грн. основного боргу, 24130,28 грн. пені, 5952,42 грн. 3% річних та 4975,77 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

З наявної в матеріалах справи банківської виписки (том 1. а.с. 24) вбачається, що відповідач розрахувався з позивачем лише 5 серпня 2014 року.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

У пункті 9 оглядового листа від 29 квітня 2013 року за №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Вищий господарський суд України зазначив наступне: «Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки, має місце невиконання відповідачем грошових зобов'язань, встановлене рішенням господарського суду, позивач з посиланням на приписи статті 625 ЦК України звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стягнення 3% річних та збитків від інфляції є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, що може реалізуватись шляхом подання окремого позову, не пов'язаного з позовом про стягнення боргу.

Також, суд зазначає, що після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки, кредитор грошові кошти реально не отримав. Відтак, передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати вартості поставленого товару виконав не вчасно, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для нарахування позивачем на суму основного боргу 3% річних та інфляційних втрат.

Як вже зазначалось, розмір 3% річних, нарахованих позивачем на суму основного боргу (218705,89 грн.) за період з 4 червня 2013 року по 4 вересня 2013 року та на суму боргу у розмірі 253764,36 грн. (загальна сума грошових вимог, задоволена рішенням господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13), складає 8638,10 грн.

Суд вважає обґрунтованим розрахунок позивача щодо 3% річних у сумі 1671,75 грн. за період з 4 червня 2013 року по 4 вересня 2013 року на суму боргу у розмірі 218705,89 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи №910/11401/13 господарський суд Київської області розглядав позовні вимоги в частині 3% річних, які були нараховані позивачем на суму заборгованості за період з 23 квітня 2012 року по 3 червня 2013 року.

Однак, з обґрунтуванням позивача щодо нарахування позивачем 3% річних у сумі 6966,35 грн. за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року на суму боргу 253764,36 грн. суд не погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з розрахунку 3% річних за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року, останні нараховуються на суму у розмірі 253764,36 грн.

Слід зазначити, що сума заборгованості, на яку позивач нараховує 3% річних за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року, є загальною сумою грошових вимог, яка задоволена рішенням господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13 та яка складається з 218705,89 грн. основного боргу, 24130,28 грн. пені, 5952,42 грн. 3% річних та 4975,77 грн. судового збору.

Оскільки, позивач заявляє до стягнення 3 % річних, які нараховані ним (крім суми основного боргу) на суму пені, 3% річних та судового збору, які стягнуто рішенням господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 у справі №910/11401/13. Правова природа цього боргу, як штрафних санкцій та сум судового збору, з прийняттям рішення не змінилася. Пеня, 3% річних та судовий збір у грошове зобов'язання не перетворились, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відтак, положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані в цій частині до спірних правовідносин, оскільки, пеня, 3% річних та судовий збір не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. ст. 509, 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2014 року у справі №905/909/13-г.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України, суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, судом здійснено перерахунок 3% річних за період з 5 вересня 2013 року по 4 вересня 2014 року на суму боргу у розмірі 218705,89 грн.

Згідно розрахунку, здійсненого судом, до стягнення з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 6003,93 грн.

Крім того, розмір інфляційних втрат за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року у сумі 33496,90 грн., позивачем, також здійснено на суму у розмірі 253764,36 грн.

Як вже зазначалось вище, нарахування інфляційних втрат на суму 253764,36 грн. є неправомірним, оскільки, правова природа пені, 3% річних та судового збору з прийняттям судового рішення не змінилась. Пеня, 3% річних та судовий збір у грошове зобов'язання не перетворились, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, згідно з вірним арифметичним розрахунком інфляційних втрат, зробленим судом, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 28977,76 грн., що нараховані на суму боргу у розмірі 218705,89 грн. за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року.

Крім того, за невчасне виконання взятих на себе зобов'язань, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 38516,20 грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, господарський суд зазначає, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно з п. п. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як встановлено п. 7.4 договору, за несвоєчасну оплату покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар. При цьому пеня нараховується за весь період прострочення платежів до повного розрахунку за поставлений товар з урахуванням строків, встановлених п. 4.3 цього договору незалежно від строків надходження, наявності або відсутності бюджетного фінансування.

Як вбачається з умов договору, сторонами при його укладенні не погоджено, що при нарахуванні штрафних санкцій не застосовується вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Господарський суд звертає увагу, що умова договору про сплату пені «за кожен день прострочення оплати до повного розрахунку» не є встановленням іншого строку (згідно положень п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) нарахування даного виду неустойки.

Оскільки, положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

З огляду на вищевказане, належна до стягнення сума пені нараховується виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України та за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, судом встановлено, що за прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості товару, господарським судом Київської області вже було присуджено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 24130,28 грн., обчислену судом з урахуванням наявності заборгованості у розмірі 218705,89 грн. та положень п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 38516,20 грн.

У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач зазначав наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 9 перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року за №845 встановлено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Враховуючи викладене, відповідач зазначав, що позивач, звернувшись до ВДВС Голосіївського РУЮ з наказом на примусове виконання рішення господарського суду Київської області від 17 вересня 2013 року за №910/11401/13 свідомо зволікав з його виконанням.

Як вбачається з наказу господарського суду Київської області від 17 вересня 2013 року у справі №910/11401/13, останній був дійсний до пред'явлення до виконання до 18 вересня 2014 року.

В матеріалах справи наявні заяви позивача №140 від 5 березня 2014 року, №176 від 18 березня 2014 року, доповнення до заяви №184 від 20 березня 2014 року про стягнення з відповідача на рахунок позивача суми боргу у розмірі 253764,36 грн. згідно наказу №910/11401/13 від 17 вересня 2013 року, адресовані Начальнику Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Отже, враховуючи те, що наказ господарського суду Київської області від 17 вересня 2013 року за №910/11401/13 був дійсний до пред'явлення до виконання до 18 вересня 2014 року та те, що наказ було пред'явлено до виконання у березні 2014 року, суд не вбачає в діях позивача умислу щодо затягування виконання зазначеного наказу суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, в розмірі 7500,00 грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом Ковальцем Ігорем Миколайовичем підтверджуються договором про надання правової допомоги від 5 вересня 2014 року, який укладений між Фізичною особою - підприємцем Коновченко Миколою Володимировичем (за договором - виконавець), Кавальцем Ігорем Миколайовичем та ТОВ «Ю.С.А.».

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що розмір гонорару виконавця за даним договором становить 7500,00 грн.

Відповідно до пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року за №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

В матеріалах справи №910/24064/14 відсутні належні та допустимі докази на підтвердження надання послуг адвоката Товариству з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.», зокрема, відсутні копії свідоцтва та оригінал ордеру адвоката, який представляв інтереси ТОВ «Ю.С.А.».

Крім того, платіжне доручення №725 від 9 вересня 2014 року не є належним доказом оплати послуг адвоката, оскільки, в графі «отримувач» зазначено «ФОП Коновченко М.В.», якого суд не може ідентифікувати як адвоката, а матеріали справи не містять жодних доказів того, що ФОП Коновченко М.В. є адвокатом в силу положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 7500,00 грн. витрат за послуги адвоката.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м. Київ, вул. Героїв оборони, 15, код 00493706) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (03680, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 4, корпус 21, код 25392923) - 7675 (сім тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн. 68 коп. 3% річних, 28977 (двадцять вісім тисяч дев'ятсот сімдесят сім) грн. 76 коп. інфляційних втрат та 830 (вісімсот тридцять) грн. 31 коп. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 13 лютого 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць