РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №923/1784/14

за позовом Фізичної особи-підприємця Подоба Сергій Тимофійович

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про тлумачення змісту правочину

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Орехов С.А. (дов. №б/н від 23.01.2015),

від відповідача: Пухта А.О. (дов. №б/н від 21.01.2014),

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Подоба Сергій Тимофійович звернулась до Господарського суду Херсонської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Подоби Сергія Тимофійовича направлені до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

12.12.2014 порушено провадження у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Подоби Сергія Тимофійовича до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 та призначено справу №923/1784/14 до розгляду у відкритому судовому засіданні 29.01.2015, про що судом постановлено відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 29.01.2015 судом оголошено перерву до 12.02.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 12.02.2015 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись обставини та факти, викладені у позовній заяві.

У свою чергу, представник відповідача під час судового засідання надав усні заперечення проти позову, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва 12.02.2015 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, надані у судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2010 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та фізичною особою-підприємцем Подобою Сергієм Тимофійовичем (позичальник) укладено Договір про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329.

Так, за умовами укладеного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення , строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у межах не відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом заборгованості 500 000,00 грн.,який змінюється у відповідності до графіку платежів.

Положеннями пункту 9.1. договору, за прострочку повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3,0 проценти від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 1.1., 1.3., 2.3., 2.5., 3.3., 3.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

Звертаючись із даним позовом до суду, ФОП Подоба С.Ф. стверджує, що визначення сторонами пені у розмірі 3,00 відсотків за кожен день прострочення становить 1095% річних, що у 39 разів перевищує розмір відсотків за користування кредитом, а отже є недоцільним.

У свою чергу, відповідач у своєму відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, стверджує про відсутність сумнівів однозначності тлумачення пункту 9.1 догоовру про надання кредитної лінії.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

З огляду на вищенаведене, чинним законодавством України встановлено такий спосіб захисту, як тлумачення змісту договору, укладеного між сторонами, у тому випадку, коли або правочин в цілому, або його окрема частина незрозуміла сторонам. Суд наділений повноваженнями роз'яснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов використовуючи значення слів і понять, значення термінів, порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, з'ясуванням мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами тощо.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору.

Крім того, відповідно до змісту статей 213, 637 Цивільного кодексу України тлумаченню підлягає саме зміст правочину без зміни його умов, а не його конкретні терміни в окремих пунктах.

При дослідженні та порівнянні положень Договору про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 від 29.10.2010, суд дійшов висновку про те, що зазначений документ не містить будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін, а справжня воля сторін, обсяг прав і обов'язків, що їх беруть на себе сторони за умовами Договору про надання кредитної лінії, визначені достатньо, щоб зрозуміти зміст цієї частини Договору про надання кредитної лінії.

Таким чином, при укладенні Договору про надання кредитної лінії сторони мали усвідомлювати, що, у відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у даному випадку умов визначення розміру пені за порушення строків внесення платежів, передбачених договором.

Так, положеннями статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Так, за умовами договору про надання кредитної лінії, а саме п.9.1. сторонами погоджено розмір пені, який становить становить 3,00 проценти від суми прострочення за кожен день прострочення.

Положеннями Господарського кодексу України унормовано поняття штрафних санкцій. Так, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами.

Звертаючись із позовом про тлумачення змісту договору про надання кредитної лінії до суду, ФОП Подоба С.Т. фактично ставить на вирішення суду питання щодо встановлення факту правомірності обчисленні розміру пені при стягнені заборгованості за договором про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частини, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб встановлення справжньої волі сторін при вчиненні правочину та можливості виконання ними умов правочину. А тому тлумачення правочину можливе до виконання сторонами його умов.

Проте, рішенням Апеляційного суду Херсонської області у справі №22-ц/791/1129/2014 від 07.05.2014 переглянуто та змінено рішення Дніпровського районного суду Херсонської області від 26.02.2014 яким, встановлено, що у позивача перед відповідачем існує прострочена заборгованість по поверненню тіла кредиту, сплаті відсотків за користування кредитними коштами, а також наявний обов'язок сплати пені, у встановленому договором про надання кредитної лінії №НКЛ 2004329 розмірі. Наразі, апеляційною інстанцією зазначено, що доводи апеляційних скарг щодо неправомірного нарахування банком пені у розмірі 3% за кожен день прострочення колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки даний розмір пені передбачений п. 9.1 кредитного договору, який у встановленомуу законом порядку недійсним не визнавався.

Згідно з ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

З системного аналізу суд дійшов висновку, що оскільки рішенням, яке набрало законної сили та яким стягнуто заборгованість за договором про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 із врахуванням сум пені за порушення строків виконання зобов'язання, тому у даному випадку суд позбавлений права тлумачити умови правочину.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права, як тлумачення змісту правочину за своєю правовою природою не може підміняти спосіб захисту порушеного права як-то визнання недійсності такого правочину або окремих його положень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за своєю суттю позовні вимоги суперечать правилам тлумачення змісту правочину, встановленими статтею 213 ЦК України та способам захисту права встановленим ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Подоби Сергія Тимофійовича до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 12.02.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 14.02.2015 року

Суддя К.В. Полякова