КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа№ 911/4360/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: Харченко Л.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "ЗОЛОТІ ЛАНИ"

на рішення Господарського суду Київської області

від 09.12.2014р.

у справі №911/4360/14 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Приватного підприємства "ЗОЛОТІ ЛАНИ"

до Сільськогосподарського товарства з обмеженою

відповідальністю "Агрофірма "Старе"

про зобов'язання вчинити певні дії, визнання дій незаконними

та стягнення 171 255,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Золоті лани" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Старе" (далі - відповідач), в якому просило суд:

- визнати незаконними дії відповідача, які полягають у чиненні перешкод позивачу в користуванні орендованими земельними ділянками;

- зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем орендованими земельними ділянками;

- стягнути з відповідача 181 725,73 грн. (з них: 69 139,08 грн. - збитки, які полягають у розмірі сплаченої протягом 2012-2013рр. орендної плати; 102 116,65 грн. - упущена (втрачена) вигода із розрахунку обсягів ймовірного врожаю у 2012-2013рр. та вартості пшениці за вказаний період; 4 000,00 грн. - витрати на правову допомогу; 5 861,00 грн. (1 826,00 + 4 035,00) - судовий збір).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не може реалізувати своє право користування земельними ділянками, оскільки відповідач, як попередній орендар цих земельних ділянок, самовільно їх використовує та чинить позивачу перешкоди в користуванні землею, хоча договори оренди, укладені з відповідачем, були розірвані.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (том справи - 2, аркуші справи - 6-8), згідно з якою просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем орендованими земельними ділянками шляхом припинення дій відповідача, що порушують права позивача. Решта позовних вимог залишена без змін.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки після закінчення у листопаді 2013 року строку дії укладених з відповідачем договорів оренди земельних ділянок, спірні земельні ділянки відповідачем були звільнені та не використовуються.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/4360/14 від 09.12.2014р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/4360/14 від 09.12.2014р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- судом було безпідставно повернуто заяву позивача про уточнення позовних вимог від 08.12.2014р.;

- судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи для визначення розміру завданих позивачу збитків;

- висновки суду спростовуються наявними у справі доказами, а саме: договорами оренди; розрахунком площі земельних ділянок; списком орендодавців; претензією та відповіддю на неї; розрахунком позовних вимог; листами орендодавців на адресу відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.02.2015р.

В судове засідання 13.10.2014р. з'явився лише представник відповідача. Представник позивача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 09.02.2015р. представник відповідача заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 09.02.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з вересня 2010 року по грудень 2011 року між позивачем, як орендарем, та власниками земельних часток (паїв), а саме: Богданом М.Г., Бугай М.І., Гайовим О.М., Говорухою М.М., Задорожньою Л.Ф., Мановичем М.І., Дибко Т.І., Кучеренко В.І., Бугай М.І., Нуштаєвою З.А., Танасійчук О.В., Чугай Т.Ф., Зайцевою С.М., Гайовим М.Т., Горобець В.Т., Желізняк С.Т., Зозулею І.Д., Хобот К.М. та Хоботом О.О., як орендодавцями, були укладені договори оренди земельних ділянок, розташованих на території Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області (том справи - 1, аркуші справи - 26-70).

Позивач зазначав про те, що загальна площа орендованих ним земельних ділянок у 2012 році становила 32,4308 га, а у 2013 році - 42,1775 га. За користування земельними ділянками позивач оплатив орендну плату у 2012 році в розмірі 18 609,58 грн., у 2013 році - 31 754,75 грн.

Однак відповідач, як попередній орендар вищезгаданих земельних ділянок, самовільно їх використовує та чинить позивачу перешкоди в користуванні землею.

Договори оренди земельних ділянок, укладені з відповідачем, були розірвані, на підтвердження чого позивач надав суду заяви власників земельних часток (паїв), адресовані відповідачу, про розірвання договорів (том справи - 1, аркуші справи - 75-86).

Позивач звернувся до відповідача з листом вих.№5 від 12.03.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 87), в якому просив виділити йому в натурі земельні ділянки загальною площею 47,0446 га, посилаючись на те, що між позивачем і власниками цих земельних ділянок існують договірні відносини.

Оскільки відповідач не виділив позивачу земельні ділянки, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з позовною заявою, в якій, посилаючись на чинення відповідачем перешкод в здійсненні позивачем права землекористування, просив суд: визнати незаконними дії відповідача, які полягають у чиненні перешкод позивачу в користуванні орендованими земельними ділянками; зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем орендованими земельними ділянками шляхом припинення дій відповідача, що порушують права позивача; стягнути з відповідача 181 725,73 грн. (з них: 69 139,08 грн. - збитки, які полягають у розмірі сплаченої протягом 2012-2013рр. орендної плати; 102 116,65 грн. - упущена (втрачена) вигода із розрахунку обсягів ймовірного врожаю у 2012-2013рр. та вартості пшениці за вказаний період; 4 000,00 грн. - витрати на правову допомогу; 5 861,00 грн. - судовий збір).

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. ст. 395, 396 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

В ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як уже зазначалося вище, позивач стверджує, що відповідач вчиняє дії, які перешкоджають позивачу належним чином користуватись орендованими земельними ділянками, внаслідок чого порушуються права та законні інтереси позивача, як орендаря.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

В порушення наведених правових норм, позивачем не обґрунтовано, які саме дії відповідача створюють перешкоди в користуванні орендованими позивачем земельними ділянками та в чому полягають такі перешкоди, а також не надано належних і допустимих доказів наявності таких перешкод.

Окрім того, в переліку осіб, з якими позивач уклав договори оренди землі, значиться Манович Михайло Іванович та Дибко Тамара Іванівна.

Відповідач заперечує факт наявності у нього з вказаними особами договірних відносин щодо оренди земельних ділянок. Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції позивач не надав.

Колегією суддів враховано посилання позивача на наявні в матеріалах справи договори оренди; розрахунок площі земельних ділянок; список орендодавців; претензію та відповідь на неї; розрахунок позовних вимог; листи орендодавців на адресу відповідача.

Однак лист позивача вих.№5 від 12.03.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 87) не можна розцінювати як претензію відповідачу, оскільки у вказаному листі позивач без жодного посилання на нормативні акти просив виділити йому в натурі земельні ділянки загальною площею 47,0446 га, посилаючись на те, що між позивачем і власниками цих земельних ділянок існують договірні відносини. При цьому в позовній заяві позивач вказує про іншу площу орендованих ним земельних ділянок, а саме 32,4308 га у 2012 році та 42,1775 га у 2013 році (том справи - 1, аркуш справи - 5).

Окрім того, договори оренди між позивачем та Зайцевою Софією Миколаївною, а також Кучеренко Вірою Іванівною не містять відміток про їх реєстрацію (том справи -1, аркуші справи - 26-28, 37-40).

Позивач стверджує про те, що він сплачував оренду плату за орендовані ним земельні ділянки протягом 2012-2013 роки, але за виділенням земельних ділянок в натурі він звернувся до відповідача лише у березні 2013 року (лист вих.№5 від 12.03.2013р. - том справи - 1, аркуш справи - 87). При цьому докази звернення позивача безпосередньо до орендодавців (власників земельних ділянок) з приводу відсутності доступу до орендованих площ землі в справі відсутні.

Судом враховано наявність заяв, адресованих до відповідача, з приводу розірвання укладених з ним договорів оренди землі. Однак названі заяви не містять жодних ідентифікуючих ознак цих договорів та площі земельних ділянок, орендованих відповідачем.

Як уже зазначалося вище, відповідачем заперечується факт існування договірних відносин з кількома орендодавцями позивача, а саме: Манович Михайлом Івановичем та Дибко Тамарою Іванівною. Окрім того, позивач в позові вказує, що у 2013 році площа орендованих ним земельних ділянок становила 42,1775 га, тоді як в листі вих.№5 від 12.03.2013р. він просив відповідача виділити йому більшу площу - 47,0446 га.

Жодних пояснень з цього приводу ані до місцевого господарського суду, ані до суду апеляційної інстанції не надходило.

Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем протиправних дій (бездіяльності) позивач також не надав.

Підсумовуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, які б перешкоджали позивачу користуватися об'єктом оренди (земельними ділянками), у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні орендованими земельними ділянками шляхом припинення дій відповідача, що порушують права позивача, відсутні.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вимога позивача про визнання незаконними дій відповідача, які полягають у вчиненні перешкод у користуванні позивачем орендованими земельними ділянками, не відповідає встановленим діючим законодавством України способам захисту порушених прав. До того ж, вказана вимога позивача по суті є похідною від вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні орендованими земельними ділянками шляхом припинення дій відповідача, які порушують права позивача, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Окрім вищенаведених вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача 69 139,08 грн. збитків, які полягають у розмірі сплаченої протягом 2012-2013 років орендної плати. З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Отже, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

В процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про чинення відповідачем перешкод позивачу в реалізації ним права користування орендованими земельними ділянками. Тобто, в даному випадку позивачем не надано доказів на підтвердження наявності протиправної поведінки відповідача, його вини, а також причинно-наслідкового зв'язку між завданими збитками та поведінкою відповідача.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 102 116,65 грн. упущеної вигоди із розрахунку обсягів ймовірного врожаю у 2012-2013 роках та вартості пшениці за вказаний період.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не подано доказів на підтвердження його реальної можливості щодо отримання доходів від користування орендованими земельними ділянками.

При цьому колегією суддів враховано, що в контексті ст. 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Судом було встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії (аналогічна правова позиція по застосуванню ст. 22 Цивільного кодексу України наведена в п.3 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014р. №01-06/20/2014 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків»).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 139,08 грн. збитків, які полягають у розмірі сплаченої протягом 2012-2013 років орендної плати, та 102 116,65 грн. упущеної вигоди є необґрунтованими, документально не підтвердженими, а тому не підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційним господарським судом не було встановлено повний склад правопорушення, з яким законодавство пов'язує відшкодування збитків, зокрема, протиправної поведінки та вини відповідача, а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідача).

Позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Вимоги про стягнення з відповідача 4 000,00 грн. витрат на правову допомогу та 5 861,00 грн. судового збору не є окремими позовними вимогами, оскільки названі витрати позивача відносяться до судових витрат відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України і вони розподіляються судом в залежності від результатів вирішення спору. Враховуючи, що в даному випадку позивачу відмовлено в позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про безпідставне повернення Господарським судом Київської області заяви позивача про уточнення позовних вимог від 08.12.2014р., не можуть бути прийняті судом до уваги. Як вбачається з ухвали Господарського суду Київської області від 09.12.2014р. (том справи - 2, аркуші справи - 31-33), в заяві від 08.12.2014р. позивач, окрім первісно заявлених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні орендованими земельними ділянками шляхом припинення дій відповідача, що порушують права позивача, а саме незаконного користування відповідачем земельними ділянками, перелік яких було наведено в заяві позивача.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вищезгадана заява позивача від 08.12.2014р. по суті є заявою про збільшення позовних вимог, а тому позивач повинен був сплатити при її поданні судовий збір за кожну додаткову вимогу. Оскільки докази оплати судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі позивачем не були надані, місцевий господарський суд правомірно повернув заяву позивача без розгляду.

Окрім того, в ст. 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову; збільшення або зменшення розміру позовних вимог; об'єднання позовних вимог; зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України (аналогічна правова позиція наведена в п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставну відмову місцевим господарським судом в задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи, не може бути прийнято судом до уваги. Як вбачається з матеріалів справи (том справи - 1, аркуш справи - 90), на вирішення судово-економічної експертизи позивач просив поставити питання про встановлення розміру збитків, завданих йому внаслідок незаконних дій відповідача.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що позивачем не обґрунтовано доцільності (дійсної потреби) у призначенні судової експертизи у даній справі. Тобто, в даному випадку відсутня необхідність у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування. Доказів на підтвердження протилежного позивач не надав.

Загалом, відносно посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ЗОЛОТІ ЛАНИ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області у справі №911/4360/14 від 09.12.2014р. - без змін.

2. Матеріали справи №911/4360/14 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков