РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/29424/14
За позовом Державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

до фізичної особи-підприємця Маляревич Тараса Вікторовича

про стягнення 6 627,81 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Матура О.І.(дов. від 03.11.2014)

Від відповідача: не з"явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, у зв"язку з неналежним виконанням умов договору про надання комунальних послуг № 304/11-ЕН від 01.02.2011 у розмірі 6627,81 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.12.2014 порушено провадження у справі №910/29424/14 та призначено до розгляду на 22.01.2015.

Представник відповідача в судове засідання 22.01.2015 не з'явився, витребувані судом докази не подав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання 22.01.2015 прибув представник позивача та дав пояснення по справі.

Розгляд справи відкладено на 10.02.2015.

Представник позивача прибув в судове засідання та дав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

В судове засідання 10.02.2015 представники відповідача не з'явилися, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Місцезнаходження відповідача за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач та відповідач були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2011 між Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем"(далі позивач, виконавець) та фізичною особою-підприємцем Маляревич Тарасом Вікторовичем(далі відповідач, споживач) було укладено договір про надання комунальних послуг № 304/11-ЕН(далі договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Виконавець зобов'язується поставити Споживачу: теплову енергію, електричну енергію, питну воду та забезпечити каналізаційні стоки, а також проводити монтажні (за необхідністю), налагоджувальні та інші роботи у орендованому чи взятому у лізинг приміщенні, а Споживач зобов'язується отримати послуги та сплатити їх відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

Як свідчать матеріали справи, згідно із п.2.2.1 Договору Позивачем було надано Відповідачу послуги у вигляді електричної енергії та питної води, що підтверджується виставленими рахунками (за період з березня 2013р. по липень 2013р. включно) та актами виконаних робіт, а саме:

акт №617 від 30.04.2013 за квітень 2013р. на суму 3200,24грн.;

акт №787 від 31.05.2013 за травень 2013р. на суму 914,36грн.;

акт № 958 від 28.06.2013 за червень 2013р. на суму 525,68грн.;

акт №1127 від 31.07.2013 за липень 2013р. на суму 559,69грн., а всього на загальну суму 5 201,17грн.

Відповідно до п.2.4.1 Договору Відповідач взяв на себе зобов'язання впродовж 5 днів сплатити за платіжними вимогами (рахунками) за використані комунальні послуги або виконані роботи (при їх наявності), з дати їх отримання.

Позивачем були виставлені наступні платіжні вимоги:

№24231 від 01.04.2013 на суму 3514,64грн.;

№24661 від 01.05.2013 на суму 6716,08грн.;

№25077 від 01.06.2013 на суму 914,36грн.;

№25528 від 01.07.2013 на суму 4 641,48грн.;

№25942 від 01.08.2013 на суму 5201,17грн.

Згідно наданих банківський виписок борг за березень 2013 року на суму 3514,64 грн. Відповідачем було погашено повністю наступними частинами:

15.05.2013 на суму 1950,00грн.;

22.05.2013 на суму 1400,00грн.;

24.05.2013 на суму 164,64грн.

Таким чином, заборгованість за використані комунальні послуги на суму 5201,17грн.(за період з квітня по липень 2013 року включно) відповідачем не погашена.

Згідно листа № 11/2013 від 01.07.2013 відповідач просив у зв'язку з неможливістю вносити плату за оренду приміщень розірвати договір оренди та відстрочити заборгованість по орендній платі та електроенергії, яка буде погашена на протязі двох місяців.

Відповідно до додатку № 4 до договору оренди майна №20ВА-09 відповідач майно повернув та розірвав договір, але борг на суму 5201,17грн. залишився несплачений.

28.03.2014 відповідачу була надіслана претензія № 10-пр.-18-571 з вимогою погасити виниклу заборгованість у безспірному порядку, яка залишена без реагування та задоволення.

Таким чином, відповідач порушив господарське зобов'язання шляхом неналежного його виконання.

Договір є договором надання комунальних послуг, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 63 Цивільного кодексу України та Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи (Договором, актами на послуги, платіжними вимогами) підтверджується надання позивачем протягом періоду з березня по липень 2013 року комунальних послуг та існування заборгованості відповідача за період з квітня по липень 2013 року у розмірі 5201,17 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.п. 5) п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи пунктів 2.4.1. договору грошове зобов'язання відповідача по оплаті наданих позивачем за договором послуг мало бути виконане впродовж п'яти днів з моменту отримання платіжних вимог.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача простроченого грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 5201,17 грн. за надані згідно Договору послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 5201,17 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 213,60грн. та інфляційні збитки в сумі 865,48 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, 3% річних становлять 213,60 грн., інфляційні 865,48 грн. В цій частині суд задовольняє позовні вимоги.

Оскільки факт невиконання та прострочення грошового зобов'язання відповідачем є доведеним, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача передбаченої договором пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу в у відповідності з п. 4.4.3 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість, яка у нього утворилась перед позивачем за поставлений товар, останній нарахував відповідачеві пеню на підставі пункту 4.4.3. договору, яка складає 347,56 грн.

Отже, згідно з розрахунком позивача підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня в сумі 347,56 грн. З цією сумою суд погоджується, так як позивачем вона розрахована арифметично вірно.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Маляревич Тараса Вікторовича (02147, м. Київ, бульвар Давидова, буд.19, кв. 140, ідентифікаційний номер ) на користь Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 2/10, ) заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі 5201 (п'ять тисяч двісті одна) грн. 17 коп., пеню в розмірі 347 (триста сорок сім) грн. 56 коп., 3 % річних в розмірі 213 (двісті тринадцять) грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 865(вісімсот шістдесят п'ять) грн. 48 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

3. Видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 13.02.2015