РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №914/3626/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Менеджмент Системс"

до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК"

про спонукання укласти договір

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Бондаренко Г.П.

Суддя Спичак О.М.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

Від позивачаГалуга Я. І. (дов. б/н від 13.10.2014)
Від відповідача Греньо М. М. (дов. № 941 від 16.01.2014)

Відповідно до ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 12.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рітейл Менеджмент Системс" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" (далі за текстом - відповідач) про спонукання укласти договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, а також просить суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 914/3626/14, розгляд справи призначено на 09.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2014 відповідно до ст.77 ГПК України розгляд справи відкладено на 13.01.2015.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.01.2015 в порядку ст. 69 ГПК України продовжено процесуальний строк розгляду справи на 15 днів та в порядку ст. 77 ГПК України відкладено розгляд справи №914/3626/14 на 27.01.2015, в зв'язку з нез'явленням представника відповідача в судове засідання, невиконання ним вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 суд прийшов до висновку про необхідність призначення у справі колегіального складу суду, в зв'язку зі складністю спору та категорією справи, що віднесена до складних.

27.01.2015 суддя Бондаренко Г.П. звернулася до Заступника Голови Господарського суду міста Києва з заявою, для визначення складу колегії для розгляду справи № 914/3626/14.

Розпорядженням від 27.01.2015 року Заступника Голови Господарського суду міста Києва було призначено здійснення розгляду справи № 914/3626/14. колегіально у складі: Головуючий суддя: Бондаренко Г.П.; суддя Спичак О.М.; суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою від 27.01.2015 справу № 914/3626/14 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: Головуючий суддя: Бондаренко Г.П.; суддя Спичак О.М.; суддя Сташків Р.Б., розгляд справи призначено на 12.02.2015.

05.02.2015 через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва відповідачем подано клопотання про долучення документів до справи.

12.02.2015 через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва позивачем подано клопотання про долучення документів до справи.

В судове засідання 12.02.2015 представники сторін з'явились. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить суд винести ухвалу, якою заборонити відповідачу відчужувати нежитлові приміщення загальною площею 182, 6 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Пасічна, буд. 70, до прийняття остаточного рішення по справі та набрання ним законної сили.

Розглянувши в судовому засіданні зазначену заяву про забезпечення позову, колегія суддів відмовила позивачу в її задоволенні як необґрунтованій, на підставах нижчезазначених.

Заява про забезпечення позову мотивована ухилянням відповідача від укладання з позивачем договору купівлі - продажу приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70 та наявністю у відповідача усіх передумов для відчуження вищезазначених приміщень третій особі.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до а. 2 п. 1 Постанови Вищого господарського суду від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 зазначеної постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Відповідно до заяви про забезпечення позову, у відповідача є всі передумови для відчуження вищезазначеного приміщення третій особі, що може утруднити чи взагалі унеможливити виконання судового рішення, що на думку позивача, є підставою для заборони відповідачу відчужувати відповідні нежитлові приміщення. Тобто, заява про забезпечення позову обґрунтована лише самою наявністю у відповідача можливістю відчуження спірного майна, що не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Доказів на підтвердження того, що відповідачем вживаються будь-які заходи щодо продажу майна третім особам, позивачем до матеріалів справи не додано, а отже у суду відсутні підстави для заборони відповідачу відчужувати нежитлові приміщення загальною площею 182, 6 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Пасічна, буд. 70.

При цьому, суд зазначає, що листи відповідача, копії яких наявні в матеріалах справи, в яких останній пропонує позивачу розглянути можливість придбати приміщення за більш високою ціною в зв'язку з отриманням пропозиції від іншого потенційного покупця, не доводять факту вжиття відповідачем заходів щодо продажу, а матеріали справи не містять доказів із яких би вбачалося, що такі листи мають реальне підґрунтя.

Крім того, судом враховано, що відповідно до положень п. 7.4. договору про передачу в оренду (найм) приміщення від 14.03.2013, укладеного між сторонами передбачено можливість розірвання зазначеного договору на вимогу відповідача, як орендодавця, якщо відповідачем прийнято рішення щодо відчуження об'єкту оренди, а матеріали справи доказів із яких би вбачалося, що відповідач вимагає одностороннього розірвання договору на зазначеній підставі, не містять.

За викладених обставини, з огляду на положення ст. ст. 34, 43 ГПК України, суд дійшов висновку про не обґрунтованість підстав для забезпечення позову, та не доведеність належними доказами наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Отже, заява про вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Витрати по оплаті судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову покладаються судом на позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Позовні вимоги мотивовані досягненням між сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70, призначенням ними дати укладання договору на 30.09.2014 та не з'явленням відповідача для укладання договору купівлі - продажу. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на ст. ст. 638, 640 ЦК України та ст. ст. 179, 180, 181 ГК України.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог вказує на відсутність згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70, в тому числі щодо ціни договору, порядку розрахунків, тощо. Окрім вказаного, відповідач зазначає про те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами не підпадають під дію ст. 187 ГК України, відтак у відповідача відсутнє зобов'язання щодо укладання договору купівлі - продажу приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70 з позивачем за рішенням суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті і їх сукупності, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2013 між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк», як орендодавцем, правонаступником якого є відповідач та позивачем, як орендарем, було укладено договір про передачу в оренду (найм) приміщення (далі за текстом - договір оренди), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 182,6 кв. м., яке знаходиться за адресою м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70.

Приміщення площею 182,6 кв. м., розташовані на першому поверсі будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70 належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу нежитлових приміщень від 13.05.2008, посвідченого Гриником І. Ю., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за № 1436, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно витягу № 19152926 від 11.06.2008, реєстраційний номер 23067319.

Пунктом 3.1. договору оренди строк оренди встановлений сторонами у 35 місяців і 25 днів, тобто, до 09.02.2015.

Із матеріалів справи вбачається, що об'єкт оренди був переданий відповідачем позивачу 14.03.2013 за актом прийому - передачі приміщення від 14.03.2013 (копія акту наявна в матеріалах справи), і назад не повертався (доказів іншого матеріали справи не містять).

В квітні 2014 року позивач звернувся до відповідача з листом б/н б/д, яким повідомив його про своє бажання, як орендаря за договором оренди скористатись переважним правом на викуп нежитлових приміщень загальною площе. 182, 6 кв. м. за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 70 за суму 2 000 000,00 грн.

Відповідач листом від 15.05.2014 вих. № 11-3-2/2961 просив позивача розглянути питання щодо купівлі цих нежитлових приміщень за ціною, не нижчою, ніж 2 290 000,00 грн., в тому числі ПДВ.

Листом від 16.06.2014 вих. № 11-3-2/3857 відповідач повідомив позивача, що готовий розглянути питання щодо купівлі позивачем нежитлових приміщень за ціною, не нижче ніж 2 478 000, 00 грн. в т.ч. ПДВ.

Як вбачається з листа відповідача від 18.07.2014 вих. № 11-3-2/449-1, адресованого позивачу, останній відповіді на листи відповідача від 15.05.2014 та 16.06.2014 не надав. Листом від 18.07.2014 вих. № 11-3-2/449-1 відповідач повторно просив позивача надати згоду або відмову придбання об'єкта за ціною, не нижче 2 478 000,00 грн.

У відповідь на лист від 18.07.2014 вих. № 11-3-2/449-1 позивач направив відповідачу лист вих. № 016 - Рмс/25107 від 25.07.2014, яким повідомив відповідача про його бажання як орендаря скористатися своїм переважним правом на викуп нежитлових приміщень за ціною 2 487 000, 00 грн. та про збереження за собою права передати своє переважне право купівлі об'єкта оренди партнеру товариства - фізичні особі.

Листом від 19.09.2014 вих. № 11-3-2/7575 відповідач повідомив, що готовий розглянути питання щодо купівлі позивачем приміщення (об'єкту оренди) за ціною не нижче 3 000 000, 00 грн., в т. ч. ПДВ.

Листом вих. № 021- Рмс/23/09 від 23.09.2014 позивач погодився на викуп приміщень за ціною 3 000 001, 00 грн. та повідомив відповідача, що зберігає за собою право передати право купівлі об'єкта оренди партнеру - фізичній особі.

В свою чергу відповідач листом від 25.09.2014 вих. № 11-3-2/7608 повідомив позивача, що готовий прийняти пропозицію позивача та укласти з партнером позивача договір купівлі - продажу приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70, а також зазначив, що продаж названого приміщення має бути вчинений за ціною 3 000 001, 00 грн., в т.ч. ПДВ 500 000, 17 грн., які покупець сплачує продавцю до нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу та державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, шляхом переказу коштів на рахунок продавця. Крім того, відповідач пропонував призначити дату укладання на 30.09.2014.

30.09.2014 укладення договору між сторонами не відбулося, оскільки, як стверджує позивач, відповідач не з'явився в місце укладання договору. Відповідач, в свою чергу, зазначає, що укладання договору не відбулося, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо порядку та строків розрахунків.

В жовтні 2014 відповідач знов направив позивачу листа, яким повідомив про свою готовність розглянути питання що купівлі позивачем об'єкту оренди за ціною не нижче 3 200 000, 00 грн. (в т.ч. ПДВ).

У відповідь на чергову пропозицію позивач направив відповідачу листа, яким вказав, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо укладання договору купівлі - продажу приміщень, що порушує переважне право позивача на викуп орендованого приміщення. З огляду на вказане, позивач запропонував відповідачу усунути порушення та прибути за адресою об'єкта оренди для укладання договору купівлі - продажу на умовах викладених в листі вих. № 11-3-2/7608 від 25.09.2014.

В подальшому, відповідач виявляв бажання вирішити спір в позасудовому порядку, а позивач заявляв про використання свого переважного права на купівлю об'єкту оренди за ціною 3 000 001, 00 грн. в т. ч. ПДВ шляхом його передання Товариству з обмеженою відповідальністю «Холдинг емоцій «Фест». Відповідач повідомляв позивача про можливість реалізації переважного права на купівлі об'єкта оренди саме позивачем, як орендатором, а не будь - ким іншим, та пропонував, у разі відсутності відповідних можливостей, відмовитись від свого переважного права. Позивач від свого права не відмовився, про що повідомив відповідача. Згодом відповідач знов повідомив позивача про зміну обставин та надходження до нього пропозиції щодо купівлі з більшою ціною придбання об'єкту оренди, ніж запропонована позивачем, в зв'язку з чим повідомляв про готовність розглянути питання продажу об'єкту позивачу - за ціною не нижче 4 000 000, 00 грн. (лист від 15.12.2014 вих. № 11-3/8431).

На думку позивача, в ході листування між сторонами були погоджені всі істотні умови договору купівлі - продажу об'єкту оренди, а відтак у відповідача виникло перед позивачем зобов'язання щодо його укладення, яке було порушено відповідачем, що дає підстави позивачу для захисту його порушеного права на укладання договору на погоджених (прийнятих відповідачем) умовах. Отже, на думку позивача, між сторонами виник переддоговірний спір внаслідок ухиляння відповідача від укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна орендованого позивачем.

Предметом позову, як зазначалося вище, є вимога позивача зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір купівлі - продажу нежитлових приміщень загальною площею 182, 6 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, буд. 70, за ціною 3 000 001, 00 грн. в т. ч. ПДВ 500 000, 17 грн. - протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 181 ГК України зокрема передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 8 ст. 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) .

Таким чином, ст. 181 ГК України встановлює загальні правила укладання господарських договорів.

За приписами ст. 640 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ст. 209 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Крім того, відповідно до ст. 210 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно приписів ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, законом встановлена нотаріальна форма договору купівлі - продажу нерухомого майна, та його державна реєстрація, а отже до моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації такий правочин згідно чинного законодавства є неукладеним. Відповідно положення ст. 638 ЦК України, на які посилається позивач, до правовідносин сторін не застосовуються.

Більш того, дослідивши питання досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору, суд дійшов висновку, що відповідної згоди між сторонами досягнуто не було, оскільки, зокрема, питання щодо ціни та порядку розрахунків по договору залишилось не узгодженим.

А також, як вірно зазначає відповідач, відповідно до ст. 187 ГК України переддоговірні спори (інші ніж ті, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом) можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Отже, ГК України обмежує право сторін звертатися до суду за вирішенням переддоговірного спору, прямо передбачаючи випадки такого звернення.

За попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором (ст. 182 ГК України).

Позивачем суду не надано доказів укладання між сторонами попереднього договору купівлі - продажу об'єкту оренди та/або доказів із яких би вбачалося, що певною угодою сторін передбачено передання на розгляд суду переддоговірних спорів, які виникають між позивачем та відповідачем.

Стаття 777 ЦК України встановлює право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, переважне перед іншими особами на її придбання. Водночас, ч. 1 ст. 289 ГК України визначає, що орендар має право на викуп об'єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди. Втім, порядок реалізації цього права наймачем законом не визначений. Разом з тим, сторонами в договорі оренди не було визначено порядок реалізації переважного права наймача на придбання речі у випадку її продажу, як і, взагалі, самого переважного права на викуп об'єкта оренди.

Отже, враховуючи положення ст. 175 ГК України, щодо яких майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, договір про укладання якого просить позивач не є договором за державним замовленням, або договором, укладення якого є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом (при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування).

Відтак, спірні правовідносини, що виникли між сторонами не підпадають під дію ст. 187 ГК України і відповідно переддоговірний спір про вирішення якого просить позивач, у відповідності до чинного законодавства, не може бути вирішений судом, оскільки відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача, з огляду на відмові у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.02.15.

Головуючий суддя Бондаренко Г. П.

Суддя Спичак О. М.

Суддя Сташків Р. Б.