ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.02.15р. Справа № 904/8890/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет", смт. Ювілейне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009", м. Дніпропетровськ

про визнання договору поставки недійсним

Суддя Петрова В.І.

Представники:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Поліщук І.О., дов. №14 від 10.01.14р.

Братцева Н.С., дов. №15/10 від 15.10.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" про визнання договору поставки №35813 від 01.01.2013р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір поставки № 35813 від 01.01.2013р. підписаний невстановленою особою, оскільки при детальному огляді підпису Євтєєва Дмитра Олеговича, генерального директора ТОВ "АТБ-Маркет", вбачається різниця між дійсним відображенням підпису генерального директора ТОВ "АТБ-Маркет" та тим, що нанесено на останньому аркуші вказаного договору.

Відповідач позов не визнає, зазначає, що сторони договору поставки №35813 від 01.01.2013р. підтвердили наявність та дійсність даного договору, оскільки позивач прийняв поставлений відповідачем товар та частково розрахувався за нього.

Позивач явку представника в судові засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 13.01.2015р. подав до суду заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту", оскільки рішення у даній справі може вплинути на його права та обов"язки як поручителя позивача за договором поруки від 16.10.2013р.

Суд вважає, що заява про залучення третьої особи не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною.

05.02.2015 року по даній справі оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (постачальник) був укладений договір поставки №35813, згідно п.1.1 якого постачальник зобов'язався в порядку та строки, встановлені договором, передати товар у власність покупця, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а покупець - прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.1.2. договору поставки найменування, асортимент та ціна товару, що поставляється, вказуються у Додатку №1 до договору ("Специфікація"/"Прайс-лист"), які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.2.1. договору товар поставляється партіями. Кількість, асортимент, ціна за одиницю товару вказуються в товарно-транспортній накладній, видатковій накладній, на підставі заявки покупця.

Договір поставки вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом 12 місяців (п.10.1 договору поставки).

У листопаді 2014р. позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання договору поставки № 35813 від 01.01.2013р. недійсним, посилаючись на те, що даний договір підписаний невстановленою особою, оскільки при детальному огляді підпису Євтєєва Дмитра Олеговича, генерального директора ТОВ "АТБ-Маркет", вбачається різниця між дійсним відображенням підпису генерального директора ТОВ "АТБ-Маркет" та тим, що нанесено на останньому аркуші вказаного договору.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Згідно ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Припис абз.1 ч.3 ст.92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз.2 ч.3 ст.92 ЦК України).

Згідно п.3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Твердження позивача про невідповідність підпису Євтєєва Дмитра Олеговича, (генерального директора ТОВ "АТБ-Маркет"), який проставлений на оспорюваному договорі, справжньому підпису цієї особи, не підтверджується належними та допустимими докази.

Крім того, після укладення договору поставки №35813 від 01.01.2013р. позивач своїми діями схвалив його укладання, що полягало у прийнятті від відповідача товару на загальну суму 117 889 954,78грн. (підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, які містяться в матеріалах справи), а також частковій оплаті вказаного товару на загальну суму 108 515 254,84грн. Дані обставини унеможливлюють визнання договору поставки №35813 від 01.01.2013р. недійсним з підстави, на яку посилається позивач.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позивачу у позові відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Повне рішення складено 10.02.2015р.

Суддя В.І. Петрова