РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015Справа №910/25262/14

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліт-Україна"

(вул.Червонопрапорна, 135, м. Київ, 03026)

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛЕНКА"

(вул. Генерала Потапова 2, м. Київ, 03148)

Предмет спору: про стягнення 279928,52 грн. Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Рудик О.В. - представник, довіреність б/н 02.01.15 р.

Від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліт-Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛЕНКА" про стягнення 312 607,98 грн., а саме: 192 869,28 грн. заборгованості, 16 569,16 грн. пені, 6 734,90 грн. 10 % річних, 96 434,64 грн. штрафу, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 252,16 грн..

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору про довгострокові поставки № ОD13NK043 від 20.06.2013 р. в частині оплати поставленого позивачем товару, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 192869,28 грн., за наявності якої позивачем нараховано пеню, 10 % річних за користування чужими грошовими коштами та штраф.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25262/14 та призначено до розгляду на 16.12.2014.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 16.12.14 р. та 14.01.15 р. розгляд справи відкладався на 14.01.15 р. та 28.01.15 р. відповідно.

Ухвалою суду 14.01.2015р. за клопотанням представника позивача б/н від 14/01/2015 строку розгляду спору у даній справі продовжувався на п'ятнадцять днів.

У судове засідання 16.12.14 р., 14.01.14 р. та 28.01.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 16.12.14 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 36.

Копії ухвал суду від 16.12.14 р. та 14.01.15 р., які направлялись відповідачу на вказану в позовній заяві адресу: вул. Генерала Потапова 2, м. Київ, 03148, на час проведення судового засідання 14.01.15 р. та 28.01.15 р. до суду не повернулись.

Судом здійснено запити з офіційного сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень № 459 та № 84, в яких зазначається, що дане відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку «КИЇВ 148» (відомості про вручення адресату (одержувачу) - відсутні).

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

До початку судового засідання 05.12.2014 позивачем подано заяву № 620 від 04.12.2014 про вжиття заходів забезпечення позову, відповідно до якої останній просить суд винести ухвалу про забезпечення позову ТОВ "ЕЛІТ-Україна" до ТОВ "ОЛЕНКА" шляхом накладення арешту, в межах позовних вимог, на грошові кошти на банківських рахунках (зокрема р/р 5300 в АТ "УкрСиббанк", МФО 351005) та/або в касі, що належать відповідачу. Заяву долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 15.12.2014 через канцелярію суду, на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 17.11.2014 р., позивачем подано суду письмові пояснення № 646 від 11.12.2014, в яких зазначено, зокрема, що наведений в пункті 2.2 спірного договору термін дії даного договору 31.12.2012 є механічною помилкою та повідомлено, що даний договір підписаний 20.06.2013 і сумлінно виконувався обома сторонами до липня 2014 р., а також зазначено про те, що жодна із сторін даного договору не заперечувала і не заперечує проти його дійсності на сьогоднішній день.

Крім того, у поясненнях позивачем зазначено, що в реквізитах кожної видаткової накладної, яка виписувалась при поставці товару, зазначаються реквізити договору (номер і дата), що свідчить про те, що товар відвантажувався на підставі спірного договору, відтак позивачем і відповідачем вчинялися дії направлені на виконання його умов. Крім того, позивач у даних поясненнях підтверджує факт надання відповідачем гарантійного листа №40 від 30.07.2014. Також позивачем повідомлено, що сума заборгованості, вказана в гарантійному листі, станом на зазначену в листі дату, відповідала дійсності, при цьому письмового погодження гарантійного листа позивачем не надавалось. Разом з цим у даних поясненнях позивачем повідомлено суду про те, що замовлення на товар, а також рахунки на оплату в письмовому вигляді сторонами не оформлялись. Крім того, позивачем повідомлено, що видаткові накладні підписувались керівником відповідача Єганяном Р.А., який займає посаду директора ТОВ "ОЛЕНКА" на підставі установчих документів, що свідчить про уповноваження даної особи на їх підписання. Письмові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Крім того до початку судового засідання 14.01.14 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог № 654 від 17.12.14 р., в якій позивач у відповідності до п.4.2 Договору про довгострокові поставки збільшує розмір основного боргу в зв'язку зі зміною курсу НБУ гривні до долару США на 64773,95 грн., та просить стягнути з відповідача 257643,23 грн. заборгованості, 16569,16 грн. пені, 6734,90 грн. 10 % річних, 96 434,64 грн. штрафу, судові витрати покласти на відповідача.

До заяви додано докази її надсилання на адресу відповідача та платіжне доручення № 7678 від 17.12.14 р. про сплату 1295,48 грн. судового збору. Заява разом з доданими до неї документами долучена судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.01.14 р. представником позивача через канцелярію суду подано письмове клопотання (без вихідних реквізитів) про доручення до матеріалів справи документів, зокрема, виписки банку за період з 16.12.14 р. по 31.12.14 р. про сплату 67241,16 грн. відповідачем. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучені.

В судовому засіданні 28.01.15 р. представником позивача подано заяву б/н від 28.01.15 р. про залишення без розгляду поданої раніше заяви про вжиття заходів забезпечення позову. Заява долучена судом до матеріалів справи.

Заява судом задоволена, подана представником позивача заява № 620 від 04.12.2014 про вжиття заходів забезпечення позову залишена судом без розгляду.

Також в судовому засіданні 28.01.15 р. представником позивача подана заява № 59 від 28.0.15 р. про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник позивача зменшує розмір позовних вимог на суму 97453,41 грн., з яких 30012,25 грн. в зв'язку з поверненням товару, що підтверджується копіями відповідних накладних на повернення, та на 67441,16 грн. в зв'язку з частковим погашенням боргу відповідачем. Крім того, до заяви додана довідка банку про перерахування відповідачем платіжним дорученням № 820 від 14.01.15 р. на рахунок позивача грошових коштів в розмірі 200,00 грн. із зазначенням призначення платежу «за товар згідно рах. 061000 від 18.06.14 р.».

Заява разом з доданими до неї документами долучена судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що зменшення та збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, а саме відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо зміни позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказані заяви позивача про збільшення та зменшення позовних вимог до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 16.12.14 р., 14.01.15 р. та 28.01.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 17.11.14 р., 16.12.14 р. та 14..01.15 р. відповідачем суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 28.01.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги ,викладені в позовній заяві, з урахуванням заяв про збільшення та зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20 червня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ-Україна» (Постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛЕНКА» (Покупець за договором, відповідач у справі) укладений Договір № ОD13NK043 про довгострокові поставки (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник зобов'язується протягом дії Договору поставляти у власність Покупця товари (в тому числі, але не виключно, запасні частини для автомобілів, автохімію, мастила, супутні товари для автотранспорту та інше - далі за текстом товар) окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та остаточно погоджуються сторонами в накладних, які є невід'ємною частиною Договору, а Покупець зобов'язаний приймати товар і оплачувати його вартість на встановлених Договором умовах.

Згідно п.1.2 Договору загальний обсяг товару, що поставляється за цим Договором, визначається протягом строку дії Договору з урахуванням кількості та асортименту (номенклатури) товару за всіма поставленими відповідно до умов Договору окремими партіями товару.

Загальна сума Договору згідно п.1.3 складає (орієнтовно) 5000,00 грн. протягом кожного календарного року строку дії Договору. Остаточно загальна сума Договору визначається, виходячи з цін на товар, асортименту та загальної кількості товару, поставленого відповідно до умов Договору.

Ціни на товар визначаються сторонами в накладних, виписаних на кожну окрему партію товару (п.4.1 Договору).

Розділами 7-10 Договору сторони погодили якість товару, упаковку та маркування, умови приймання товару, рекламації, умови заміни або повернення товару, а також відповідальність сторін.

Згідно п.2.1, 2.2 Договору цей Договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін та скріплення печатками сторін (за наявності). Договір діє до 31 грудня 2012 року включно. Строк дії Договору щорічно продовжується відповідно до умов п. 2.3 Договору, відповідно до якого у разі відсутності, не менше ніж за 20 днів до дати закінчення чергового строку дії Договору, офіційного письмового повідомлення, надісланого рекомендованим листом, від будь-якої із сторін до іншої сторони про небажання продовжувати договірні відносини, строк дії цього Договору вважається кожного разу автоматично продовженим до 31 грудня наступного року включно.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами п.6.1, 6.2 Договору поставка здійснюється шляхом самовивозу товару Покупцем зі складу Постачальника. Підставою для відпуску окремої партії товару є остаточно погоджена сторонами накладна, у якій зазначаються: асортимент (номенклатура), ціна товару, дата відпуску товару, остаточний термін розрахунку за товар, отриманий за умови відстрочки платежу. Дато поставки є дата, що зазначена у накладній.

Відповідно до розділу 3 Договору, зокрема, п.п.3.1, 3.2., оформлення замовлення на поставку товару проводиться Покупцем на підставі Реєстрів цін (або прайс-листів) Постачальника, що є діючими на день оформлення. Постачальник підтверджує замовлення з урахуванням товарних позицій, які є наявними на складі або можуть бути доставлені Покупцю у відповідні строки з центральних складів Постачальника. Замовлення, підтвердження Замовлення (п. 3.І., 3.2. Договору), рахунок на оплату та накладні можуть бути передані або надіслані стороною іншій стороні Договору в оригіналі, а також в копії за факсимільним зв'язком або електронною поштою.

Як зазначено позивачем в письмових поясненнях № 646 від 11.12.14 р., які знаходяться в матеріалах справи та відповідачем не спростовано, замовлення на товар та рахунки на оплату в письмовому вигляді сторонами не оформлялись.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору, на підставі усних здійснених замовлень відповідача позивачем було здійснено поставку Покупцю товару на суму 192869,28 грн. за накладними: СКV14F057511 від 11.06.14 на суму 20 823,48 грн., СКV14F060919 від 18.06.14 на суму 2 891,16 грн., СКV14F061000 від 18.06.14 на суму 91125,24 грн., СКV14F060962 від 18.06.14 на суму 37 709,40 грн., СКV14F060999 від 18.06.14 на суму 27 403,32 грн., СКV14F061052 від 19.06.14 на суму 8 568,72 грн., СКV14F062917 від 23.06.14 на суму 4347,96 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п.7.1 Договору якість товару повинна повністю відповідати діючим технічним умовам фірми - виробника і підтверджуватись сертифікатами, що видані органами Держстандарту України, або виробником.

Згідно п.9.1 Договору Покупець має право повернути або обміняти товар належної якості протягом перших 6 місяців з дати поставки товару, що повертається або обмінюється. При цьому Покупець зобов'язаний надати Постачальнику накладну про повернення товару із зазначенням номеру і дати видаткової накладної Постачальника, за якою був поставлений зазначений товар.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що відповідачем було здійснено повернення частини отриманого за Договором товару на суму 30012,25 грн., що підтверджується підписаними представниками сторін та засвідченими печатками товариств накладними на повернення: KV14D26318 від 18.12.14 р., KV14D26319 від 18.12.14 р., KV14D27046 від 29.12.14 р., KV14D27350 від 30.12.14 р., KV14D27047 від 29.12.14 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту поставки та повернення товару за вищевказаними накладними відповідачем суду не надано. Доказів пред'явлення претензій щодо кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ - Україна» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі товару Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛЕНКА», а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару, а також повернення частини товару відповідачем належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до умов розділу 5 Договору Покупець зобов'язаний провести повний розрахунок за отриману по накладній партію товару протягом узгодженого сторонами та зазначеного у накладній строку розрахунків. Розрахунок здійснюється шляхом перерахування суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банківський рахунок Постачальника. Покупець зобов'язаний вказати у платіжному дорученні в графі "Призначення платежу" код, що встановлюється для нього Постачальником та вказується у Покупцем рахунках та видаткових документах. В окремих випадках Покупець може здійснити розрахунок (повністю або частково) готівкою через касу Постачальника у встановленому законодавством порядку та здійснювати розрахунок в порядку часткової передплати. У випадку, коли Покупець не викопує вказівок п. 5.2. даного Договору стосовно "Призначення платежу" або здійснює оплату в порядку визначеному в п. 5.3 Договору, Постачальник зараховує отримані грошові кошти в оплату поставок, здійснених Покупцю за даним Договором, на власний розсуд.

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що враховуючи здійснене відповідачем перерахування в період з 16.12.14 р. по 30.12.14 р. грошових коштів в сумі 67241,16 грн., що підтверджується відповідною випискою банку, а також повернення позивачеві частини товару на суму 30012,25 грн., що підтверджується відповідними накладними, залишок вартості неоплаченого відповідачем поставленого за Договором товару становив 95415,87 грн..

Додатково факт наявності заборгованості за Договором підтверджується наявним в матеріалах справи звіркиФ взаємних розрахунків між сторонами з 14.01.14 р. по 22.07.14 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім того, відповідачем надсилався на адресу позивача гарантійний лист № 40 від 30.07.14 р., згідно якого відповідач гарантував оплату поставленого товару в сумі 192869,27 грн. до 16.08.14 р..

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ - Україна» грошових коштів в сумі 95415,87 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у ТОВ «ОЛЕНКА» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

Відповідно до п.4.2. укладеного між сторонами Договору ціни на товар, визначені сторонами у відповідних накладних, можуть бути змінені в односторонньому порядку до сплати її Покупцем у випадку зміни курсу НБУ гривні до Долару США, діючого на певну дату, більш ніж на 3% відносно курсу НБУ гривні до Долару США, що діяв на дату погодження сторонами ціни на товар у відповідних накладних.

Враховуючи зазначені умови Договору, позивачем було нараховано збільшення вартості поставленого товару на загальну суму 64773,95 грн., які він просив стягнути з відповідача в заяві про збільшення розміру позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору Договір № ОD13NK043 про довгострокові поставки від 20.06.13 р. суду не надано.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відповідачем платіжним дорученням № 820 від 14.01.15 р. перераховано на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 200,00 грн. із зазначенням призначення платежу «за товар згідно рах. 061000 від 18.06.14 р.», що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку.

Згідно п. 1-1 ч.1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, судом враховано п. 4 Постанови № 18, яким визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що сплата 200,00 за поставлений згідно Договору товар здійснена відповідачем після порушення провадження у справі, на момент розгляду справи предмет спору в частині стягнення 200,00 грн. основного боргу відсутній. Отже, провадження у справі в цій частині підлягає припиненню.

Судом роз'яснюється позивачу, що відповідно до ч.2 ст.80 Господарського процесуального кодексу України у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача залишку основного боргу в сумі 95215,87 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.10.3, 10.4 Договору у випадку затримки оплати товару Покупець за вимогою Постачальника сплачує йому суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за вісь час прострочення платежу, 10 (десяти) відсотків річних від суми простроченого платежу, пеню, що обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення платежу.

У випадку непогашення грошової заборгованості протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості Покупець Зобов'язаний додатково (крім пені) сплатити на користь і на вимогу Постачальника штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від вартості неоплаченого товару, у разі непогашення грошової заборгованості протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості Покупець" зобов'язаний додатково (крім пені) сплатити на користь і на вимогу Постачальника штраф у розмірі 30% (тридцяти відсотків) від вартості неоплаченого товару, у випадку непогашення заборгованості протягом 90 (дев'яноста) календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості Покупець зобов'язаний додатково (крім пені) сплатити на користь і вимогу Постачальника штраф у розмірі 50% (п'ятдесяти відсотків) від вартості неоплаченого товару.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у встановлений строк, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 16569,16 грн. за період з 30.06.14 р. по 12.11.14 р. та 10% річних в сумі 6734,90 грн. за період з 30.06.14 р. по 12.11.14 р., а також 96434,64 грн. штрафу, які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних, пені та штрафу судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду з 30.06.14 р. по 12.11.14 р., є меншим, ніж заявлено у позивача, і становить 16552,35 грн. та 6726,06 грн. відповідно, тому позовні вимоги в частині стягнення пені та процентів річних за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що розмір штрафу, нарахованого позивачем, відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 96434,64 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розмір задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, п.1-1 ч.1 ст.. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині стягнення 200,00 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛЕНКА» (вул. Генерала Потапова 2, м. Київ, 03148, код 21636400) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ - Україна» (вул. Червонопрапорна, 135, м. Київ, 03026, код 20454393) 159989,82 грн. боргу, 6726,06 грн. процентів річних, 16552,35 грн. пені, 96434,64 грн. штрафу та 7541,56 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 20 лютого 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .