ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 16» лютого 2015 р. Справа №922/4718/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - Надобко С.В., за довіреністю №77 від 29.01.2015 року;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відсота Д.О., за довіреністю №41 від 11.04.2014 року;

відповідача - Шевчук Н.Ю., за довіреністю №09/2357/01-09 від 31.12.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система», м.Харків (вх.№147Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2014 року по справі №922/4718/14,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система», м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, м.Харків,

до Комунального підприємства «Харківський метрополітен», м.Харків,

про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система» звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Комунального підприємства «Харківський метрополітен», в якій просило суд зобов'язати КП «Харківський метрополітен» продовжити термін дії договору №10-2/ВНД від 12.08.2014 року, укладеного між Комунальним підприємством «Харківський метрополітен» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система» на тих же умовах і на той же строк.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.12.2014 року по справі №922/4718/14 (суддя Присяжнюк О.О.) у задоволені позову відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2014 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що КП «Харківський метрополітен» за договором на послуги передав у користування ТОВ «Міська Рекламно-Інформаційна Система» об'єкти комунальної власності для розміщення на них рекламних щитів, оскільки індивідуально-визначене місце на території метрополітену не може визначатись як послуга, оскільки має матеріальний вираз, в той час, як сутність послуги полягає у тому, що остання не має матеріального виразу.

Апелянт вказує, що ТОВ «Міська Рекламно-Інформаційна Система» направляла заяву про продовження терміну дії договору, яку можна розцінювати як оферту, проте у відповідь не отримувала жодної заяви від КП «Харківський метрополітен». При цьому, ТОВ «Міська Рекламно-Інформаційна Система» наголошувала, що у випадку ненадання відповіді може в силу ч. 3 ст. 205, ст. 642 Цивільного кодексу України вважати мовчання КП «Харківський метрополітен» як схвалення відповідних заяв, а отже, фактично договір був автоматично пролонгований.

Крім того, позивач наголошує на тому, що після закінчення строку дії договору, він має переважне право, тобто першочергове право, як особа, яка належним чином виконувала свої обов'язки, на продовження договору на новий термін, порівняно з іншими особами, які мають намір орендувати місця для розміщення рекламних щитів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

12.02.2015 року від Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшли пояснення по справі (вх.№2334), в яких викладено інформацію щодо проведення перевірки дотримання відповідачем антимонопольного законодавства та які долучено до матеріалів справи.

Відповідач 13.02.2015 року надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2386), в яких зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним, винесеним з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На виконання вимог ухвали суду від 15.01.2015 року позивачем надано через канцелярію суду довідку та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 11.02.2015 року, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 16.02.2015 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача пояснив, що він не згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим з тих мотивів, що на його думку, судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати та задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

У відповідності до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.08.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №10-2/ВНД на послуги по наданню місць для розміщення рекламних щитів на об'єктах метрополітену, відповідно до умов якого позивач одержав від відповідача послуги по наданню місць для розміщення рекламних щитів на об'єктах метрополітену та зобов'язався ці послуги оплачувати (п. 1.1 договору).

У пункті 8.1. договору сторони погодили, що він набирає чинності з моменту досягнення сторонами домовленості по всім істотним умовам та підписання сторонами тексту договорі та діє до 30 вересня 2014 року. При цьому, послуги по договору надаються з 12.08.2014 року по 30.09.2014 року (п. 8.2 договору).

01.10.2014 року відповідач направив на адресу позивача лист вих.№27/1947/01-09, в якому просив позивача, у зв'язку з закінченням терміну дії договору 30.09.2014 року, протягом 5 робочих днів з дня отримання цього листа звільнити рекламні місця, що надавалися. Відповідно до позначки на вказаному листі, позивач отримав його 01.10.2014 року нарочно.

06.10.2014 року позивач направив на адресу відповідача заяву про продовження терміну дії договору за вих.№48 (аркуш справи 19-23), в якій просив продовжити дію договору на той самий термін і на тих самих умовах, що були встановлені даним договором. Крім того, у заяві позивач зазначив, що у випадку ненадання відповіді чи надання відповіді у неповному обсязі, він на підставі ст. 205 Цивільного кодексу України, буде вважати що відповідач схвалює продовження дії договору на той самий термін та на тих самих умовах.

Проте, колегія суддів зазначає, що згідно п. 7.8 договору, у разі виконання всіх умов договору позивач має переважне право перед іншими особами на його пролонгацію та/або підписання нового договору на наступний термін. В такому випадку позивач письмово попереджує Метрополітен за 20 (двадцять) календарних днів до закінчення терміну дії договору про свої наміри щодо його пролонгації та/або складання нового на наступний термін.

Тобто, реалізація переважного права на пролонгацію та/або підписання нового договору на наступний термін ставиться пунктом 7.8 договору в залежність від дій позивача щодо письмового попередження відповідача за 20 календарних днів до закінчення терміну дії договору про свої наміри.

Однак, позивачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не надано до суду доказів відповідного звернення та доказів його ігнорування відповідачем.

Таким чином підстави вважати, що договір №10-2/ВНД на послуги по наданню місць для розміщення рекламних щитів є продовженим або зобов'язувати сторону продовжити дію договору в суду відсутні.

Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Пункт 8.4 договору передбачає, що зміни та доповнення до договору вносяться за письмовою згодою сторін, а згідно з пунктом 6.5 договору взаємовідносини сторін, не обумовлені договором, регламентуються чинним законодавством України.

При цьому, частиною першою статті 208 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Крім цього, частиною другою статті 644 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Таким чином, неотримання позивачем письмової згоди відповідача на укладення договору свідчить про його не укладення.

Колегія суддів зазначає, що доводів апелянта, що між сторонами фактично був укладений договір оренди комунального майна та до взаємовідносин сторін мають бути застосовані норми законодавства, які регулюють відносини оренди, є необґрунтованими та такими, що зроблені при довільному тлумаченні норм права.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2014 року по справі №922/4718/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-Інформаційна Система» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2014 року по справі №922/4718/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.