ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.02.2015 Справа № 907/1128/14

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі його філії - Закарпатського обласного управління публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України", м. Ужгород до Виноградівської районної ради, м. Виноградів про визнання недійсним та скасування рішення Виноградівської районної ради від 19.04.96р. та визнання права власності на нежитлове приміщення,

представники:

позивача - Ряшко А.В., представник за довіреністю;

відповідача - Антал Я.В., Лешко Ю.Ю., представники за довіреністю

Позивач звернувся до суду, а представник його у ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог, вважаючи, що відповідач з прийняттям рішення Виноградівської районної ради від 19.04.96р. «Про управління комунальною власністю району, хід приватизації в 1995 році, програму приватизації на 1996 рік та інвентаризацію і закріплення майна за власниками» в частині віднесення до комунальної власності приміщення «районного відділення ощадбанку, пл. Миру, 3», порушив право власності позивача на зазначене приміщення нерухоме майно (нежитлове приміщення) площею 277,3 кв. м, розташоване на пл. Миру (в минулому - пл. Леніна), 3 у м. Виноградів Закарпатської області. Посилається при цьому, на те, що останнє на підставі рішення виконкому Виноградівської районної ради депутатів трудящих від 13.11.1974 року № 426 було передане на баланс Виноградівської центральної ощадкаси № 7289, яка з 1974р. не змінювала своє місцезнаходження та входила до складу мережі установ та організацій Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР, правонаступником якого є позивач.

Просить також визнати право власності на згадане приміщення за позивачем як правонаступником зазначеного банку, майно якого за приписами чинного у період з 1963р. до 1991р. Закону СРСР «Про власність СРСР», у період з 1991р. до 2007р. - Закону Української РСР «Про власність», було об'єктом республіканської, загальнодержавної власності. Посилається при цьому також на:

- постанову Верховної Ради України від 20.03.1991 р. № 873 -XII "Про порядок введення в дію Закону України "Про банки і банківську діяльність", якою оголошено власністю України ряд банків, в тому числі Український республіканський банк Ощадного банку СРСР з усіма активами, пасивами. Зобов'язано Національний Банк України провести перереєстрацію усіх розташованих на території республіки банків, їх філіалів та інших кредитних установ. 31.12.1991 р. Національний Банк України зареєстрував в Державному реєстрі банків за № 4 Державний спеціалізований комерційний Ощадбанк України (Ощадбанк України);

- постанову Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 р. № 876 "Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України", згідно якої на виконання Розпорядження Президента України № 106/99-рп від 20.05.1999 р. "Про акціонування Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України" перетворено Державний спеціалізований комерційний ощадний банк України у Відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", який є правонаступником прав і обов'язків Ощадбанку;

- постанову Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 р. № 261 "Про деякі питання діяльності Відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", якою затверджено Статут відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", та зазначено, що Банк є правонаступником Держаного спеціалізованого комерційного Ощадного банку України;

- постанову Кабінету Міністрів України від 06.04.2011р. № 502 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 р. № 261» згідно якої у назві та пункті 1 останньої слово "відкритого" замінено словом "публічного".

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з моменту створення системи ощадбанків і до даного часу такі відносяться до державних банків із збереженням у власності держави 100 % акцій, а відтак, і майно, закріплене за такими установами, є загальнодержавною власністю, питання якої врегульовані на даний час приписами Конституції України та Цивільного кодексу України.

Посилається також на постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", якою затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) та встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. З огляду на те, що цією постановою приміщення, в яких розміщувалися ощадкаси (яким є спірне приміщення), не були включені до переліку державного майна, яке передається до комунальної власності, а також на те, що відсутнє рішення Кабінету Міністрів України або органів, уповноважених управляти державним майном, за яким згідно ст. 4 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» здійснюється передача об'єктів з державної до комунальної власності, позивач вважає, що спірні приміщення залишаються у державній власності.

За наведеного вважає, оспорюване рішення відповідача - органа місцевого самоврядування - таким, що прийнято безпідставно, за відсутності належних повноважень, та таким, що порушує права позивача, відтак підлягає визнанню судом недійсним.

Відповідач письмовим відзивом та його представники у ході судового розгляду проти позову заперечують, зазначаючи, що спірне приміщення станом на листопад 1974р. - час передачі його на баланс Виноградівської ощадкаси належало до власності Виноградівського району (комунальної власності) за змістом чинного на той час законодавства про власність, право розпорядження яким належало Виноградівській районній Раді народних депутатів. Оспорюване рішення у даній справі прийняте відповідачем законно, відповідно до наданих йому повноважень, за результатами інвентаризації об'єктів комунальної власності.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що перебування спірного приміщення на балансі позивача не свідчить про наявність права власності на нього та не є підставою набуття права власності.

На підтвердження власної позиції по суті спору посилається також на наявність орендних відносин між сторонами щодо спірного приміщення (звернення керуючого Виноградівським районним відділенням ощадного банку від 17.07.96 № 758 про знижку по орендній платі, в тому числі, на спірне приміщення та рішення Виноградівської ради від 27.09.96 «Про розгляд заяв установ, організацій по наданню пільг», яким надано 50 % знижку за оренду приміщень орендованих у м. Виноградові відділенням ощадбанку, договори оренди від 1.08.95, від 2.01.13).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши у ході судового розгляду справи пояснення учасників процесу, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд виходив з наступного.

У ході судового розгляду встановлено та не заперечується ніким з учасників процесу що:

- позивач є правонаступником Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР, Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, ВАТ «Державний ощадний банк України», засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 р. N 261 «Деякі питання діяльності публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України");

- на підставі рішення виконкому Виноградівської районної ради депутатів трудящих № 426 від 13.11.1974р. «Про передачу на баланс Виноградівської центральної ощадної каси № 7269 приміщення по пл. Леніна, 3» (перейменована на пл. Миру)", зазначене приміщення, визнання права власності на яке є предметом спору у даній справі (далі - спірне приміщення), було передано на баланс позивача;

- до 1993р. спірне приміщення позивачеві надавалося місцевою радою без сплати орендної плати (а.с. 48);

- починаючи з 1993р. і до даного часу спірне приміщення використовувалося позивачем відповідно до договорів оренди укладених з відповідними органами уповноваженими на розпорядження районною комунальною власністю - Представництвом фонду державного майна у Виноградівському районі, відділом з питань приватизації майна у Виноградівському районі (а.с. 27, 28, 54), в тому числі зі знижкою орендної плати (а.с.48-51).

Наведеним встановлено, що спірне приміщення щонайраніше в листопаді 1974 року до комунальної власності Виноградівського району, право розпорядження яким належало Виноградівській районній Раді народних депутатів. При цьому, рішення виконкому Виноградівської районної ради депутатів трудящих № 426 від 13.11.1974р., яким спірне приміщення передано на баланс Виноградівської ощадкаси, ніким не оспорено та не скасовано.

Дане рішення за його текстом свідчить про передачу спірного приміщення на баланс установи , правонаступником якої є позивач, а не у власність. До того ж, знаходження майна на балансі підприємства не є безспірною ознакою права власності на це майно.

Суд, з огляду на наведене та приймаючи до уваги орендні відносини сторін щодо спірного приміщення на протязі 90-х років і до даного часу (договори оренди - а. с. 27, 28, 54), вважає недоведеними обставини, на які посилається позивач як на підставу визнання його права власності на спірне приміщення, відтак у задоволенні позовних вимог в цій частині - належить відмовити.

При цьому, суд виходить з того, що згідно приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Наведені позивачем правочини - передача на баланс спірного приміщення та передача його в оренду - на які як на підставу набуття права власності на спірне приміщення посилається позивач, такими не є. Інших доказів набуття права власності позивач не надав.

Суд, вирішуючи даний спір по суті, керується приписами ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (ГПКУ), згідно яких доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За приписами ст. 43 ГПКУ господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення Виноградівської районної ради від 19.04.96р. «Про управління комунальною власністю району, хід приватизації в 1995 році, програму приватизації на 1996 рік та інвентаризацію і закріплення майна за власниками» в частині віднесення до комунальної власності приміщення «районного відділення ощадбанку, пл. Миру, 3», також не підлягають задоволенню судом.

При цьому, суд виходить з приписів ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно яких акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, яким є оспорюване рішення відповідача, визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України. Підставами визнання судом акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення, у зв'язку з прийняттям відповідного акту, прав та охоронюваних законом інтересів - позивача у справі.

Суд, проаналізувавши у ході судового розгляду наведені вище фактичні обставини справи, констатує, що позивачем не доведено наявності прав, порушенням яких обґрунтовано позов у цій частині вимог, тому останній не підлягає задоволенню.

Крім того, у ході судового розгляду не встановлено будь-яких порушень законодавства при прийнятті відповідачем оспорюваного рішення, таке прийнято відповідачем згідно наданих йому повноважень за приписами чинного на той час Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування».

Таким чином, з огляду на наведені фактичні обставини справи та приписи законодавства, що регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про визнання недійсним та скасування рішення Виноградівської районної ради від 19.04.96р. та визнання права власності на спірне приміщення, а відтак - про відмову у їх задоволенні.

За змістом ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи покладається на позивача.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 68, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13.02.15.

Суддя Ушак І.Г.