РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №910/3277/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор»

до Державної фіскальної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Державна казначейська служба України

про стягнення 9 444 563,49 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Бойко Р.В, - по дов. № 2864/1 від 30.01.2015

від відповідача Щеглова Л.В. - по дов. № 99-99-10-17/7 від 29.07.2014

від третьої особи не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи» про стягнення з Міністерства доходів і зборів України 9 444 563,49 грн. основного боргу, який виник внаслідок неналежного виконання останнім зобов'язань згідно договору на поставку товару № 151/3 від 02.11.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/3277/14 від 01.08.2014, змінено відповідача - Міністерство доходів і зборів України правонаступником - Державною фіскальною службою України; позов задоволено повністю та стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи» 9 444 563,49 грн. заборгованості та 73 080,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/3277/14 від 14.10.2014 рішення Господарського суду міста Києва 910/3277/14 від 01.08.2014 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України № 910/3277/14 від 16.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2014 у справі № 910/3277/14 скасовано, а справу в передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Матеріали справи № 910/3277/14 були отримані Господарським судом міста Києва 22.12.2014 та згідно автоматизованого розподілу системи документообігу суду передані на новий розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 справу призначено до розгляду на 15.01.2015 та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну казначейську службу України.

Позивач у поданих 05.01.2015 до відділу діловодства суду поясненнях зазначає, що договір на поставку товару № 151/3 від 02.11.2012 за своєю правовою природою є договором поставки. Між сторонами на підставі договору виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов'язань. Відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. У договорі сторони передбачили умову оплати, відповідно до якої виконання відповідачем свого зобов'язання з оплати коштів за товар пов'язано із надходженням коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок відповідача (п. 4.3 договору). Однак, надходження коштів на рахунок відповідача - це подія, яка не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки вона не залежить від суб'єктивної поведінки сторін в договорі. Крім того, умовами договору не визначено процедуру та не вказано строків запланованого надходження грошових коштів на реєстраційний рахунок відповідача. За таких обставин є підстави вважати, що строк оплати Договором не встановлений, а тому згідно ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про визнання та виконання грошових зобов'язань вих. № 1333 від 22.02.2013. Вказана вимога була отримана Відповідачем 28.02.2013, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення до цінного листа № 7163. Копії зазначеної вимог про оплату разом з доказами її відправлення та врученні відповідачу містяться в матеріалах справи. Однак, відповідач не здійснив оплати боргу, а лише повідомив позивача про визнання грошових вимог та вжиття заходів щодо погашення фінансових зобов'язань за рахунок додаткових обсягів бюджетних коштів (листа вих. № 11.1/4-25/2871 від 28.03.2013). Отже, вірним є висновки про настання строку виконання обов'язку відповідача перед позивачем щодо оплати товару за договором, не зважаючи на посилання відповідача про відсутність бюджетного фінансування. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач у поданих в судовому засіданні 15.01.2015 поясненнях зазначає, що розрахунки за договором проводяться після підписання сторонами акту приймання-передачі товару протягом 5-ти банківських днів з дня фактичного надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок на зазначені цілі. На обумовлену договором дату розрахунків у Держказначействі були відкриті асигнування Державній митній службі України на загальну суму 60 678 638,00 грн. Для обліку відкритих асигнувань розпорядникам бюджетних коштів державного бюджету в органах Казначейства відкриваються аналітичні рахунки позабалансового обліку за 907 групою Плану рахунків Державної казначейської служби України згідно з наказом Державної казначейської служби України від 27.12.2013 № 217 «Про затвердження Порядку відкриття аналітичних рахунків для обліку операцій в системі Державної казначейської служби України». В межах залишків відкритих асигнувань, що обліковуються на рахунках 907 групи, розпорядники бюджетних коштів мають право погашати фінансові зобов'язання, зареєстровані ними в органах Казначейства. Відповідно до Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, відкриті асигнування - це право, надане головним розпорядникам бюджетних коштів та розпорядникам бюджетних коштів нижчого рівня на використання бюджетних асигнувань з урахуванням узятих на облік бюджетних зобов'язань. Відкриті асигнування забезпечуються ресурсами єдиного казначейського рахунка. Органи Казначейства здійснюють платежі на підставі платіжних доручень за дорученнями розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів у разі наявності в обліку відповідного бюджетного зобов'язання та бюджетного фінансового зобов'язання у межах залишків на рахунках для обліку відкритих асигнувань. Після проведення платежу на платіжних дорученнях, за якими проведено оплату, ставиться відмітка у вигляді відбитка штампа казначея «Оплачено». Однак, Казначейством платіжні документи Державної митної служби України в останній день бюджетного року повернуті без виконання. Тобто, виникнення заборгованості за договором зумовлено нездійсненням у 2012 році Державною казначейською службою України оплати за платіжними дорученнями згідно із взятими фінансовими зобов'язаннями за наявності відкритих асигнувань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 здійснено процесуальне правонаступництво позивача Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор», розгляд справи відкладено на 03.02.2015.

В судовому засіданні 03.02.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 12.02.2015.

Відповідач у поданих в судовому засіданні 12.02.2015 додаткових поясненнях зазначає, що відповідно до виписок з рахунку № 0035 від 13.11.2012 та 13.12.2012 Державній митній службі було відкрито асигнування на виконання програм загального фонду державного за КЕКВ2110 у сумі 24 260 354 грн. та 36 418 284 грн. відповідно. Однак зазначені виписки є підтвердженням не фактичної наявності коштів на рахунку, а лише правом розподілити відкриті асигнування з урахуванням взятих на облік бюджетних зобов'язань. Відкриті асигнування забезпечуються ресурсами єдиного казначейського рахунка. Таким чином, для забезпечення фактичної оплати товару за договором необхідні 2 умови: відкриття бюджетних асигнувань та наявність необхідних коштів на єдиному казначейському рахунку. Подальші обставини свідчать про те, що саме друга умова не настала з причин, незалежних від Державної митної служби і невідомих їй, оскільки коштами єдиного казначейського рахунку розпоряджається Держказначейство. Товар за договором на загальну суму 9 444 563,49 грн. було прийнято Державною митною службою 19.12.2012, що підтверджується актом приймання-передачі товару. Оскільки на цей час Державній митній службі були відкриті бюджетні асигнування, у т.ч. за КЕКВ2110 (напрям оплати за договором № 151/3), Державною митною службою підготовлено і подано до Держказначейства платіжне доручення № 9 від 21.12.2012, проте оплату Держказначейством не проведено, про що свідчить відсутність відбитка штампа казначея «Оплачено» та виписки з рахунка про здійснення операції з оплати (п.п. 11.7, 11.14 Порядку № 1407). З урахуванням викладеного, інформацією щодо фактичної наявності коштів на реєстраційному рахунку Державної митної служби України (відповідне документальне підтвердження) на момент здійснення розрахунків за договором має володіти Держказначейство, що здійснює розрахунково-касове обслуговування бюджетної установи та розпоряджується коштами єдиного казначейського рахунку.

Третя особа в судове засідання 12.02.2015 не з'явилась, письмових пояснень не подала.

В судовому засіданні 12.02.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.11.2012 між Приватним акціонерним товариством «Інформаційні комп'ютерні системи» (постачальник) та Державною митною службою України (після реорганізації - Державна фіскальна служба України) (покупець) було укладено договір поставки товару №151/3 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується у 2012 році поставити та передати у власність покупця обладнання, яке буде використовуватись для побудови комплексної системи інженерної інфраструктури центру обробки даних (далі - товар), зазначене в специфікації на поставку товару (додаток 1), яка є невід'ємною частиною договору, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Згідно з п. 1.2. договору найменуванням товару є: Комплексна система інженерної інфраструктури центру обробки даних (обладнання інженерної інфраструктури діючих основного та резервного ЦОД Держмитслужби, його монтаж та пусконалагодження) за предметом закупівлі «Пристрої електричні комплектні», а саме: обладнання інженерної інфраструктури діючих основного та резервного ЦОД Держмитслужби відповідно до специфікації (додаток 1). Кількість та ціна товару зазначена у специфікації на поставку товару (додаток 1).

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату отриманого товару не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 9 444 563,49 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши зміст договору суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно з п. 10.1. договору він набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2012, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань взятих покупцем за цим договором у частині проведення розрахунків за поставлений товар, у разі недофінансування покупця з Державного бюджету України.

Згідно зі ст. 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно із п. 3.1 договору ціна цього договору становить 9 444 563,49 грн., у тому числі ПДВ 20% - 1 574 093,91 грн.

За умовами п. 5.1. договору строк поставки товару: 45 календарних днів з дня укладення договору, але не пізніше 30.11.2012.

Місце поставки товару (місце поставки конкретної партії товару додатково узгоджується сторонами): м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г; м. Київ, бул. Лепсе, 8-а (п. 5.2 договору).

Згідно із п. 5.3 договору датою поставки товару є дата підписання представниками сторін акту приймання-передачі товару.

Пунктом 6.3.1 договору визначено, що постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що постачальник передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 9 444 563,49 грн., що підтверджується актом приймання-передачі товару від 19.12.2012. В цьому акті зазначено, що він є підставою для здійснення взаємних розрахунків за договором.

В матеріалах справи наявні акти звірки взаєморозрахунків між постачальником та покупцем станом на 01.01.2013 та станом на 03.02.2014, згідно яких заборгованість становить 9 444 563,49 грн.

Слід відзначити, що умовами договору не передбачено складання окремого акту приймання-передачі щодо монтажу та пусконалагодження поставленого товару.

Крім цього, відповідачем не заперечується обставина неналежного виконання постачальником своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.1 договору визначено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем за поставку товару після пред'явлення постачальником рахунка на оплату (далі - рахунок) та після підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

До рахунків додається акт приймання-передачі товару (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору покупець проводить оплату товару протягом 5 банківських днів з дня фактичного надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок на зазначені цілі.

Пунктом 4.5. договору визначено, що оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання зобов'язання по сплаті вартості поставленої продукції умовами договору не встановлено, а отже кредитор вправі вимагати його виконання у порядку ст. 530 Цивільного кодексу України, положеннями якої передбачено: якщо строк (термін) виконання зобов'язання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Постачальник звертався до відповідача з вимогою № 1333 від 22.02.2013 про сплату боргу в розмірі 9 444 563,49 грн.

Відповідач у відповідь на вказану вимогу повідомив постачальника (лист № 11.1/4-25/2871 від 28.03.2013) про визнання заборгованості у розмірі 9 444 563,49 грн. та вжиття заходів щодо її погашення за рахунок додаткових обсягів бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 6.1.1. договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, розмір якої не оспорені відповідача та становить 9 444 563,49 грн.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

30.12.2014 між Приватним акціонерним товариством «Інформаційні комп'ютерні системи» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № б/н (далі - договір про відступлення).

Відповідно до п. 1.1. договору про відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору за договором на поставку товару № 151/3 від 02.11.2012 (далі - основний договір), укладеного між первісним кредитором та Державною митною службою України, правонаступником якої є Державна фіскальна служба України (боржник).

Згідно з п. 1.2. договору про відступлення з моменту підписання цього договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору про відступлення загальна сума грошової вимоги до боржника, що відступається первісним кредитором новому кредитору за даним договором, складає 9 444 563,49 грн.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, борг який виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором на поставку товару № 151/3 від 02.11.2012 відповідач має сплатити новому кредитору - позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач взяті на себе зобов'язання по сплаті за надані послуги охорони за період з червня по листопад 2013 року повністю не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка складає 134 000,00 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 9 444 563,49 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються з огляду на наступне

У відповідності до п. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не вважаються обставинами, які звільняють боржника від відповідальності, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Неоплата отриманого товару за відсутності бюджетних коштів у відповідача є необґрунтованою, оскільки на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (Даної позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 15.05.2012, копія якої знаходиться в матеріалах справи).

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа, 8, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» (м. Київ, вул. Смоленська, 31-33, код 21670779) 9 444 563 (дев'ять мільйонів чотириста сорок чотири тисячі п'ятсот шістдесят три) грн. 49 коп. боргу, 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 18.02.2015.

СуддяВ.В.Сівакова