РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015Справа №910/25046/14

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003"

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "МІКОЛ"

до відповідача-2: відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві

про: визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту 3.296.060,00 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Гольда О.А. - за довіреністю від 20.10.2014 № б/н;

відповідача-1: Кошліченко В.С.- за довіреністю від 06.01.2015 № мк/3;

відповідача-2: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "МІКОЛ" та відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту.

Позивач свої вимоги мотивує тим, під час виконання судових наказів та виконавчих листів про стягнення з відповідача-1 грошових коштів, державним виконавцем накладено арешт на майно, що було передано відповідачем-1 позивачеві на підставі договору про передачу рухомого майна в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання і право власності на що належить останньому. У зв'язку із наведеною обставиною, позивач керуючись правилами, встановленими Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням поданих останнім уточнень, заявив позовну вимогу про визнання права власності на арештоване майно а саме - транспортні засоби, які були передані відповідачем-1 позивачеві на підставі укладеного між останніми договору про передачу рухомого майна в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання та звільнення його з-під арешту.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2014 прийнято позов товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003" до розгляду та порушено провадження у справі № 910/25046/14.

Відповідач-1, скориставшись свої правом, забезпеченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов визнав повністю.

Відповідач - 2 правом наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзиву на позов від останнього до суду не надійшло.

Відповідач-2 про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 04.02.2015, повідомлений судом належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням поштового зв'язку про вручення останньому поштового відправлення суду.

Однак, відповідач-2 свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, обґрунтованих письмових пояснень з цього приводу до суду від останнього не надходило.

В судовому засіданні 04.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1 по суті даного спору та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД", як позикодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "МІКОЛ", як позичальником (далі - відповідач-1/боржник), укладено договір позики від 06.07.2012 № 120706 (далі - Договір позики) за умовами якого відповідач-1 отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 1.300.000,00 Євро. 18.02.2013 укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики згідно з якою сторони виклали в наступній редакції: статтю 1.1 - "Дата повернення - день в якій позика повинна бути повернена, а саме 31 грудня 2015 року, або друга дата у відповідності з статтею 4"; статтю 4 - "Позика надається у строк до 31 грудня 2015 року, якщо інше не встановлено сторонами додатково (далі - строк позики), одним або кількома траншами"; статтю 8 - "Сторони домовились, що в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальник не пізніше двадцяти днів з дня підписання додаткової угоди зобов'язується надати у заставу позикодавцю необоротні активи, список яких буде наведений у договорі застави, укладеному між позикодавцем та позичальником".

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики, між відповідачем-1, як заставодавцем, та компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД", як заставодержателем, укладено договір застави від 05.04.2013 № б/н (далі - Договір застави), предметом якого є забезпечення виконання зобов'язань відповідачем-1 перед компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД", що виникли на підставі укладеного між сторонами Договору позики від 06.07.2012 № 120706 та укладеної додаткової угоди від 18.02.2013 № 1, за умовами якого у разі порушення відповідачем-1 зобов'язань за Договором позики заставодержатель має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок передбаченого у п. 3.1 Договору застави рухомого майна, переважно перед другими кредиторами відповідача-1.

Між компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД", як первісним кредитором, та компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД", як новим кредитором 07.11.2013 укладено договір відступлення права вимоги (далі - Договір відступлення права вимоги), у відповідності до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові на підставі Договору позики, укладеного між відповідачем-1 і компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД".

Між компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД", як первісним заставодержателем, та компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД", як новим заставодержателем 07.11.2013 укладено договір відступлення застави (далі - Договір відступлення застави), у відповідності якого первісний заставодержатель відступає, а новий заставодержатель набуває право вимоги, належне первісному кредиторові на підставі Договору застави, укладеного між відповідачем-1 і компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД".

10.12.2013, згідно протоколу позачергових загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003" (далі - позивач/кредитор), компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" внесено право вимоги до відповідача-1 у статутний капітал позивача на підставі Договору позики на суму 1.300.000,00 Євро. 12.12.2013 між компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" та позивачем укладено договір відступлення застави (далі - Договір відступлення застави), у відповідності до п. 1 якого компанія "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" відступає, а позивач набуває право вимоги на підставі Договору застави та Договору про відступлення права вимоги.

Листом від 16.12.2013 № 01/12 позивач повідомив відповідача-1 про те, що кредитор має намір звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в заставі на користь кредитора відповідно до: Договору застави, Договору про відступлення права вимоги, Договору відступлення застави в позасудовому порядку шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність кредитора в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання.

В подальшому 19.12.2013 між позивачем та відповідачем-1 укладений договір про передачу рухомого майна в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання, на умовах якого боржник передає кредитору право власності на рухоме майно, перелік якого зазначений в додатку № 1 до даного договору та в рахунок виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Договором позики.

За приписом ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України).

Частиною 1 ст. 576 ЦК України встановлено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Положенням ч. 2 ст. 590 ЦК України встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у зв'язку із порушенням відповідачем-1 зобов'язань за Договором позики та за Договором про відступлення права вимоги, на виконання договорів застави та відступлення застави, останнім було передано позивачеві майно, що наведено у п. 3.1 Договору застави, за Актом приймання-передачі від 19.12.2013, засвідчена копія якого наявна у справі.

Спір між сторонами судового процесу виник в результаті накладення державними виконавцями відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві арешту на майно, яке, згідно з твердженнями позивача, було отримано останнім від відповідача-1 на підставі договору про передачу рухомого майна в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання від 19.12.2013 за актом приймання-передачі від 19.12.2013. Відповідно до постанов державних виконавців відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.02.2014 № 42136294, від 11.02.2014 № 40273121, від 11.04.2014 № 42930159, від 11.04.2014 № 42929905, від 18.04.2014 № 43030584, від 09.09.2014 № 42614013 на все майно боржника накладено арешт в межах сум звернення стягнення, у зв'язку із здійсненням виконавчих проваджень з примусового виконання наказів господарського суду міста Києва та виконавчих листів Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення з відповідача-1 грошових коштів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, позивач з метою захисту свого порушеного права і охоронюваного законом інтересу звернувся до господарського суду із позовом про визнання права власності на рухоме майно у вигляді автотранспортних засобів, перелік яких наведено в позові (далі - спірне майно).

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище фактичних обставин, суд дійшов висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003" задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Положеннями статті 13 Закону України "Про заставу" визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Приписом ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, укладений між відповідачем-1 та компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД Договір застави від 05.04.2013 № б/н є нікчемним, та відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків. Відтак, укладені в подальшому правочини а саме: договір про відступлення застави від 07.11.2013 укладений між компанією "БЛЕКСЛІ ЛІМІТЕД" та компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД"; договір відступлення застави від 12.12.2013 укладений між компанією "ВЕРСАРСІ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" та позивачем; договір про передачу рухомого майна в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання від 19.12.2013 укладений між позивачем та відповідачем-1 також є нікчемними, тому у позивача не виникло права власності на автотранспортні засоби на підставі вказаних вище договорів.

Таким чином вимоги про визнання права власності, які грунтуються на нікчемних правочинах задоволенню не підлягають.

Також суд враховує, що згідно з приписом п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями частин 1, 2, 5 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В силу ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав. При цьому порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Главою 24 ЦК України встановлені способи набуття права власності.

Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі державної автомобільної інспекції.

Враховуючи наведені вище норми права та обставини справи суд дійшов висновку, що спірне майно, на яке в свою чергу відповідачем-2 накладено арешт, на момент вирішення справи по суті зареєстроване та перебуває у власності відповідача-1. Оскільки позивачем своєчасно не здійснені заходи щодо зняття автотранспортних засобів з обліку в підрозділі державної автомобільної інспекції суд вважає, що пред'явлений позов про визнання права власності поданий з метою уникнення встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на спірне майно а зазначені позивачем угоди укладені з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобов'язаннями останнього.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами зазначений вище позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, а відтак не може бути задоволений.

Також суд зазначає, що визнання відповідачем-1 позову судом не приймається, оскільки ці дії порушують права і охоронювані законом інтереси відповідача-2 та стягувачів у виконавчих провадженнях зазначених у постановах державних виконавців відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.02.2014 № 42136294, від 11.02.2014 № 40273121, від 11.04.2014 № 42930159, від 11.04.2014 № 42929905, від 18.04.2014 № 43030584, від 09.09.2014 № 42614013.

З огляду на те, що вимога позивача про визнання права власності на майно задоволенню не підлягає, суд позбавлений можливості зняти арешт з вказаного майна, оскільки дана вимога є похідною від вимоги про визнання права власності.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33 і 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем зроблено не було.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, згідно ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 1003" відмовити повністю.

Повне рішення складено 11 лютого 2015 року.

Суддя С.В. Балац