ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р.Справа № 922/5709/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м.Київ
до 1. Корпорації "Співдружність Комп", с.Комунар Харківської області 2. Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м.Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - Кіпенко Я.І. (довіренсть б/н від 12 грудня 2014 року)

відповідача-1 - не з'явився

відповідача-2 - Перепелиці В.М. (довіреність №33-15/41654 від 30 грудня 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2014 року позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним договору іпотеки, який було укладено 31 травня 2007 року між корпорацією "Співдружність Комп" (відповідачем-1) та публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (відповідачем-2), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. та зареєстрований за №1-1614. Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати на відповідачів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на відсутність в спірному договорі всіх істотних умов, які є обов'язковими для такого виду договорів, зокрема, забезпечення спірним договором чотирьох зобов'язань замість одного, укладення спірного договору з порушенням переважного права орендаря іпотечного майна, укладення спірного договору без необхідного дозволу (реєстрації відповідача-1 як фінансової установи).

Відповідач-1 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що останній не може бути стороною у даній справі, оскільки власником майна, переданого в іпотеку за спірним договором є інші особи (ТОВ «Укрбізнес ЛТД» та ТОВ «Легалплейс»). Свої правову позицію відповідач-1 виклав у відзиві на позовну заяву (т.с.1 а.с.65-66).

Відповідач-2 також заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву (т.с.2 а.с.1-6). Так, відповідач-2 вважає, що позивач цим позовом фактично порушує права та законні інтереси банку (як особи, якою надано забезпечені спірним договором кредитні кошти), позивач у даній справі є неналежним, оскільки його права та законні інтереси спірним договором не порушуються, останній не є стороною іпотечного договору, а сам іпотечний договір укладено ще до набуття позивачем статусу кредитора відповідач-1 та до створення позивача як юридичної особи. Крім того, відповідач-2 зазначає, що відповідач-1 на сьогодні не є власником майна, переданого в іпотеку за спірним договором, тому оспорювання договору іпотеки не може вплинути на черговість задоволення вимог позивача у справі про банкрутство відповідача-1.

Відповідач-2 також не погоджується з визначеними позивачем підставами недійсності договору іпотеки.

В судовому засіданні 09 лютого 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач-1 свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявний в матеріалах справи відзив на позовну заяву.

Представник відповідача-2 викладені у відзиві на позовну заяву заперечення підтримав, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами, без участі представника відповідача-1, в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, встановив наступне.

31 травня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменованого у публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» - відповідач-2 у справі) та корпорацією «АИС» (перейменованою у корпорацію «СПІВДРУЖНІСТЬ КОМП» - відповідач-1 у справі) було укладеного договір іпотеки нерухомого майна (далі - «договір іпотеки»).

Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Глуховцевою П.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 1-1-1614.

Відповідно до п.1.1 договору іпотеки відповідач-1 (іпотекодавець), з метою забезпечення викладених нижче зобов'язань, передає в іпотеку відповідачу-2 (іпотекодержателю) нерухоме майно: будівлю виробничої бази (салону з продажу автомобілів з автоцентром передпродажної підготовки), загальною площею 1501,0 кв.м., паркани, ворота № 1-4, замощення І, що належить іпотекодавцю на праві власності (далі - «предмет іпотеки») та знаходить за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вулиця Разенкова, будинок №14а.

Ринкова вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін становить 14963150,00 гривень.

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобов'язань ТОВ «Автосервіс-Т» за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03 травня 2007 року; ТОВ «Авто-Холдінг» за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03 травня 2007 року; ТОВ «Інтер-Авто» за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03 травня 2007 року; ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03 травня 2007 року.

Судом встановлено, що постановою господарського суду Харківської області від 14 травня 2012 року у справі №5023/7064/11 було визнано юридичну особу - Корпорацію "Співдружність КОМП" - відповідача-2 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 березня 2012 року (з урахуванням постанови Харківського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2013 року) затверджений реєстр вимог кредиторів по справі №5023/7064/11 про банкрутство відповідача-2.

Позивач став кредитором Корпорації "Співдружність КОМП" внаслідок заміни кредиторів - ПАТ "Альфа Банк" та ПАТ "Сведбанк" на підставі договорів факторингу №39Ф-Н від 04 грудня 2012 року, №20-У/13 від 30 липня 2013 року, №21-У/13 від 22 жовтня 2013 року та відповідних ухвал господарського суду Харківської області від 22 квітня 2013 року та від 09 квітня 2014 року по справі №5023/7064/11.

Позивач вважає, що зобов'язання ПАТ "УкрСиббанк" та їх обсяг безпосередньо впливає на обсяг кредиторських вимог, що були внесені до відповідного реєстру в межах провадження про визнання корпорації "Співдружність КОМП" банкрутом та визнання договору іпотеки недійсним безпосередньо впливає на обсяг майна корпорації "Співдружність КОМП" та кредиторських вимог до нього, тобто, вплине на черговість задоволення вимог кредиторів і сприятиме захисту прав та забезпеченню охоронюваних законом інтересів позивача.

Таким чином, підставою для подання позову позивач вказує те, що договір іпотеки порушує його права та охоронювані законом інтереси як кредитора у справі №5023/7064/11 про банкрутство корпорації "Співдружність КОМП".

Позивач вважає, що вказаний договір іпотеки не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому має бути визначний в судовому порядку недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи з наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку»).

Наявний в матеріалах справи договір іпотеки свідчить, що правовідносини з іпотеки майна виникли між відповідачами у даній справі. Позивач не є стороною договору іпотеки.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд не приймає посилання відповідача-1 на те, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки в даній справі вирішується питання щодо недійсності договору, який укладений саме відповідачем-1, а отже питання щодо недійсності договору розглядається на момент укладення такого договору, при цьому судом не вирішуються питання щодо права власності на предмет іпотеки на теперішній час.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивач вважає, що спірний договір іпотеки є змішаним, а саме містить застереження про перехід права власності на предмет іпотеки, та договором купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому такий договір не містить істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме: вид угоди, площі земельної ділянки, цільового призначення, складу угідь, правового режиму земельної ділянки, відомостей про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки, відомостей про відсутність або наявності обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо), договірної ціни.

Суд вважає таку позицію позивача помилковою.

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким, іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Спірний договір є договором іпотеки, в якому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов для укладення такого договору.

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України, (в редакції чинній на момент укладення договору іпотеки), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому, частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, у разі набуття іпотекодержателем права власності на об'єкт іпотеки, до нього переходить право власності або право користування земельною ділянкою на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування на підставі прямої норми Земельного кодексу України, а не на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який сторонами і не укладався, а тому, посилання позивача на необхідність при укладенні договори іпотеки нерухомого майна досягнути згоди щодо істотних умов, які стосуються договору купівлі-продажу земельної ділянки є необґрунтованими.

Суд звертає увагу на те, що посилання позивача на недосягнення згоди щодо істотних умов, які стосуються договору купівлі-продажу земельної ділянки, не може впливати на дійсність договору іпотеки.

Позивач також посилається на те, що в порушення Закону України "Про іпотеку" спірний іпотечний договір забезпечує 4 кредитних зобов'язання, а не одне зобов'язання, що суперечить ст.ст.1, 7, 11 Закону України "Про іпотеку", оскільки вказані положення законодавства (чинні на час укладення спірного іпотечного договору) допускали, що іпотекою може забезпечуватися лише одне зобов'язання (один кредитний договір, один договір позики).

Суд вважає помилковою позицію позивача, оскільки дійсно положення ст.ст.1, 7, 11 Закону України "Про іпотеку" містять посилання на те, що іпотекою забезпечується виконання зобов'язання боржника, однак висновок про те, що це може бути лише один кредитний договір або один договір позики здійснений позивачем при довільному трактуванні положень Закону України "Про іпотеку", чинне законодавство не містить положень про заборону забезпечувати предметом іпотеки зобов'язання за декількома кредитними договорами, при цьому іпотекодавець відповідає за виконання зобов'язань боржників лише в межах вартості предмету іпотеки.

Суд не приймає посилання позивача на те, що іпотечний договір укладений з порушенням переважного права орендаря іпотечного майна, оскільки в разі порушення переважного права орендаря іпотечного майна лише орендар іпотечного майна може звернутись до суду за захистом свого права, а позивач не наділений повноваженнями захищати права іншої особи.

Крім того, з умов договору іпотеки, вбачається, що орендар майна, яке передано в іпотеку, повідомлений про факт передачі нерухомого майна в іпотеку (п.1.3 договору).

Позивач також посилається на те, що іпотечний договір укладений відповідачем-1 без необхідного дозволу, отримання якого передбачено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються такі послуги: надання гарантій та поручительств.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

Іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом, а отже не є гарантією чи поручительством, а тому до даних правовідносин не можуть бути застосовна положення Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Суд дійшов висновку про те, що спірний договір відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Закону України "Про іпотеку", позивачем не наведено жодної обставини, за якої спірний договір може бути визнаний недійсним, судом також при розгляді справи не встановлені обставини, які б свідчили про недійсність спірного договору.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги нормативно та документально не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Посилання відповідача-2 на неможливість задоволення позовних вимог з огляду на реєстрацію позивача після укладення між відповідачами спірного договору та дотримання позивачем статусу кредитора у справі про визнання відповідача-1 банкрутом позбавлені правового підґрунтя, оскільки право на судовий захист не пов'язується із відповідними обставинами.

До того ж, у відзиві на позовну заяву (т.2 а.с.1-6) відповідач-2 просив суд застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що не розглядає заяву про застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14 лютого 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/5709/14