ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа № 908/4048/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

позивача - Краснокутської Т.О. за довіреністю № 11-06/2014 від 11.06.14 р.

відповідача - Донця Д.О. за довіреністю № 01-10/31 від 27.01.15 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ДП "Маріупольський морський торговельний порт" (вх.№ 4153 З/3-11) на рішення господарського суду Запорізької області від 11.11.2014 р. у справі № 908/4048/14

за позовом ДП "КМ ТЕХНО", м. Київ

до ДП "Маріупольський морський торговельний порт", м. Маріуполь

про стягнення суми 1039232,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ДП "КМ ТЕХНО" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з ДП "Маріупольський морський торговельний порт" 786278,00 грн. заборгованості за поставлений товар по договору поставки № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р. з урахуванням інфляційних втрат, суму 233742,37 грн. пені за період з 30.10.2013 р. по 02.10.2014 р., суму 19211,70 грн. - 3% річних за період з 30.10.2013 р. по 02.10.2014 р. Позов обґрунтовано ст.ст. 230, 231, 232 ГК України, ст.ст. 526, 527, 546, 549, 550, 551, 611, 625 ЦК України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.11.2014 р. (суддя Гандюкова Л.П.) позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" на користь Дочірнього підприємства "КМ ТЕХНО" суму заборгованості за поставлений товар з урахуванням індексу інфляції в розмірі 786278 (сімсот вісімдесят шість тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 00 коп., суму 111556 (сто одинадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 71 коп. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суму 19211 (дев'ятнадцять тисяч двісті одинадцять) грн. 70 коп. - 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суму 18340 (вісімнадцять тисяч триста сорок) грн. 92 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

ДП "Маріупольський морський торговельний порт" з зазначеним рішенням не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду. Судові витрати покласти на позивача.

Так, заявник апеляційної скарги зазначає, що сума у розмірі 691545,48 грн. є податком на додану вартість, що підтверджується п. 3.1 договору № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р. Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.12.2013 р. було порушено провадження у справі № 905/9088/13 за позовом ДП «КМ ТЕХНО» до ДП «Маріупольський морський торговельний порт» про стягнення 691545,48 грн. податку на додану вартість за договором № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р., пені у розмірі 31119,55 грн., 3% річних у сумі 2557,77 грн. Зазначений спір на цей час перебуває у провадженні господарського суду Донецької області. Таким чином, в провадженні господарського суду Донецької області та господарського суду Запорізької області перебуває дві справи №№ 905/9088/13, 908/4048/14 по одному господарському спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Таким чином, провадження по справі № 908/4048/14 в частині стягнення грошових коштів у сумі 691545,48 грн. податку на додану вартість за договором № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р., пені у сумі 31119,55 грн. та 3% річних 2557,77 грн. підлягає залишенню без розгляду на підставі ст. 81 ГПК України.

Також відповідач вважає, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі на підставі ст. 79 ГПК України в частині стягнення пені у сумі 202622,82 грн., інфляції - 94732,52 грн., 3% річних 16653,93 грн. до розгляду пов'язаної з нею справи № 905/9088/13, оскільки вважає, що пеня у сумі 202622,82 грн., інфляційні втрати 94732,52 грн., 3% річних 16653,93 грн. є такими сумами, які безпосередньо пов'язані з основною сумою позову 691545,48 грн. податку на додану вартість, і не нараховувалися б у разі відсутності спору про стягнення суми податку 691545,48 грн.

Також, відповідач зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у неврахуванні, на його думку, висновків постанови Верховного суду України від 30.05.2011 р. у справі № 14/209. Так, відповідач зазначає, що за договором № 27-7/13/508 позивач передав відповідачу товар, а саме - програмне забезпечення (нематеріальний актив), на який відповідачу перейшло право власності з моменту підписання накладної на товар. Пунктом 26-1 підрозділу 2 розділу ХХ ПКУ для операцій з постачання програмної продукції тимчасово, з 01.01.2013 р. по 01.01.2023 р., запроваджено пільговий режим оподаткування податком на додану вартість, згідно з яким звільняються від оподаткування цим податком операції з постачання програмної продукції. Звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання програмної продукції застосовується в обов'язковому порядку без можливості відмови від застосування цієї пільги, що також підтверджується Узагальнюючою податковою консультацією щодо особливостей оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання програмної продукції, затвердженою наказом Міндоходів України від 07.10.2013 р. № 536. Із урахуванням податкової пільги, оплаті за договором підлягає сума, що дорівнює: 4149272,88 грн. - 691545,48 грн., тобто: 3457727,40 грн. Сума у розмірі 691545,48 грн. як ПДВ не підлягає сплаті у зв'язку з тимчасовою податковою пільгою, яка розповсюджувалась на операцію за договором на період її здійснення. Відокремлення розміру ПДВ у сумі договору спростило визначення суми, що підлягає сплаті за договором, яким, в свою чергу, передбачено, що відповідач, як покупець, здійснює оплату вартості товару (п.п. 3.2, 3.3 договору). Як вказує відповідач, ним виконані усі зобов'язання за договором № 27-7/13/508 в частині оплати вартості товару, зобов'язання сплати суми ПДВ договором не передбачено і вирішується сторонами згідно з чинним на момент здійснення певного правочину законодавством. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 30.05.2011 р. у справі № 14/209 (02-4/4-14), порядок нарахування, сплати суми ПДВ і її повернення регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, а спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2014 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.01.2015 р.

Позивач на виконання вимог ухвали суду, 06.01.2015 р. надав за вх. № 112 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 04.02.2015 р.

04.02.2015 р. позивачем було надано додаткові пояснення по справі та довідку.

В судовому засіданні 04.02.2015 р. колегією суддів було оголошено про перерву у розгляд і справи до 09.02.2015 р.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 11.11.2014 р. у справі № 908/4048/14 підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2013 р. між Дочірнім підприємством «КМ ТЕХНО» (постачальник за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Маріупольський морський торговельний порт» (покупець за договором, відповідач у справі) було укладено договір на поставку № 27-7/13/508, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити поставку програмного забезпечення (нематеріальні активи) з технічною підтримкою, далі іменоване товар, у кількості, в асортименті та за цінами, наведеними у додатку № 1 до даного договору, що є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.1).

Відповідно до п. 2.1 поставка здійснюється на підставі письмової заявки покупця протягом 10-ти робочих днів та перерахування 30% попередньої оплати на поточний рахунок постачальника.

Приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін та оформлюється шляхом підписання відповідних накладних на товар, що складаються постачальником (п. 2.2 договору). Товар вважається переданим постачальником та прийнятим покупцем: за якістю - після перевірки покупцем якості товару та отримання оригіналу чи належним чином засвідченої копії документа, що підтверджує якість товару; за кількістю - відповідно до кількості місць, зазначених у транспортному документі та/або накладній на товар (п. 2.3).

У розділі 3 договору сторони узгодили суму договору та порядок розрахунків. Відповідно до п. 3.1 договору сума договору: 4149272,88 грн., у т.ч. ПДВ - 691545,48 грн.

Пунктами 3.2, 3.3 визначено, що покупець здійснює попередню оплату у розмірі 30% вартості товару протягом 5 банківських днів із моменту надання постачальником оригіналу рахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Остаточний платіж у розмірі 70% вартості товару покупець здійснює протягом 30 банківських днів з моменту поставки товару на підставі оригіналу рахунка та податкової накладної, оформленої відповідно до вимог ст. 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 9.1, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

До договору сторонами був підписаний додаток № 1 «Специфікація на поставку програмного забезпечення», відповідно до якого було визначено найменування товару, його кількість, вартість та сума. Зазначено, що всього без ПДВ сума складає 3457727,40 грн., ПДВ - 691545,48 грн., загальна сума з ПДВ - 4149272,88 грн.

Як свідчать матеріали справи, відповідач надав позивачу письмову заявку на програмне забезпечення Оракл за договором на поставку № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р. (а.с. 19).

12.08.2013 р. позивач виписав відповідачу рахунок-фактуру № Е9155Т2710-1 на суму 1244781,86 грн. передплати за договором (30%). Зазначена сума була сплачена відповідачем згідно з платіжним дорученням № 6151 від 27.08.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачеві за умовами договору № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р. продукцію (програмне забезпечення), що підтверджується видатковою накладною від 17.09.2013 р. № Е9155Т2710 на суму 4149272,88 грн. та товарно-транспортною накладною № Е9155Т2710/Т від 17.09.2013 р. (а.с. 20, 124).

У видатковій накладній від 17.09.2013 р. № Е9155Т2710 мається посилання як на підставу відвантаження - угоду № Е9155Т2710. Позивач з цього приводу надав до суду першої інстанції письмове пояснення, викладене в клопотанні про долучення документів та додаткових пояснень до матеріалів справи (а.с. 115), в яких зазначив, що оскільки позивач за договором № 27-7/13/508 є постачальником товару, то номер договору повинен визначатися саме позивачем. Номер у даному випадку був присвоєний договору і всій подальшій документації автоматично системою обліку та документообігу, що використовував на той час позивач у своїй господарській діяльності. Але відповідач наполіг на зазначенні свого номеру для договору, не дивлячись на те, що присвоєний відповідачем номер неможливо буде внести в договір і всю подальшу документацію через автоматизовану систему обліку та документообігу позивача.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем товар за договором № 27-7/13/508 був отриманий на підставі довіреності № 1622 від 10.09.2013 р. (а.с. 123).

Представник відповідача підтвердив отримання товару за видатковою накладною від 17.09.2013 р. № Е9155Т2710 саме на умовах договору № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р.

17.09.2013 р. позивач виписав відповідачу рахунок-фактуру № Е9155Т2710-2 на суму остаточного платежу за договором (70%) - 2904491,02 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем згідно з платіжним дорученням № 7169 від 17.10.2013 р. було сплачено суму 2212945,54 грн. із призначенням платежу: «оплата частково за ліцензії на програмне забезпечення і пз рах. Е9155Т2710-2 від 17.09.2013 сума 2212945,54 Дог. 27-7/13/508 від 12.07.2013 р.».

06.10.2014 р. за вих. № 02-10/2014 від 02.10.2014 р. позивачем на адресу відповідача було направлено претензію (а.с. 31-35) з вимогою про сплату на зазначені реквізити суми заборгованості за поставлений товар за договором № 27-7/13/508 у розмірі 786293,02 грн. із урахуванням індексу інфляції, пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у розмірі 233742,37 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у розмірі 19211,70 грн.

Так, як свідчать матеріали справи, відповідачем порушені взяті за умовами договору зобов'язання щодо оплати за поставлений товар (остаточний платіж у розмірі 70% вартості товару) - протягом 30 банківських днів із моменту поставки товару на підставі оригіналу рахунка та податкової накладної, оформленої відповідно до вимог ст. 201 Податкового кодексу України (п. 3.3 договору на поставку № 27-7/13/508), у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем в сумі 691545,48 грн.

Відповідач отримання товару за договором № 27-7/13/508 не заперечив, підтвердив отримання від позивача рахунку та податкової накладної.

Таким чином, не сплаченою залишилась сума отриманого відповідачем товару в розмірі 691545,48 грн. заборгованості (4149272,88 грн. (сума договору) - 3457727,40 грн. (оплата)).

Таким чином, як підтверджено матеріалами справи, заборгованість відповідача перед позивачем становить 691545,48 грн., яка не спростована відповідачем.

З урахуванням фактичних обставин справи та положень ст. ст. 509, 526, 530, 629, 632, 691, 712 ЦК України та ст. 193 ГК України колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в сумі 691545,48 грн.

Крім того, позивачем також заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь пені в сумі 233742,37 грн., відповідно до п. 5.3 договору, за період з 30.10.2013 р. по 02.10.2014 р., згідно з розрахунком.

Відповідно до ст.ст. 610-611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 5.3 договору на поставку № 27-7/13/508 від 12.07.2013 р. сторони встановили, що у разі прострочення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику на його письмову вимогу пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше ніж 10% від вартості товару.

Позивачем нарахована пеня в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення за період з 30.10.2013 р. по 02.10.2014 р.

Згідно з вимогами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Факт порушення відповідачем термінів розрахунків, передбачених договором, є доведеним і вимоги про стягнення пені заявлено обґрунтовано. Разом з тим, позивачем здійснений розрахунок пені не у відповідності з Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Здійснивши перерахунок пені, колегією суддів встановлено, що до стягнення з відповідача за заявлений позивачем період належить пеня в сумі 111556,71 грн. (пеня обчислена, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня). При цьому колегія суддів вважає правомірним нарахування позивачем пені за 338 дні прострочення, оскільки у п. 5.9 договору сторони встановили, що нарахування штрафних санкцій починається з робочого дня, що є наступним після останнього дня строку/терміну виконання зобов'язання, і закінчується в день виконання зобов'язання в повному обсязі, тобто встановили період, що може перевищувати період у шість місяців, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також позивач просив стягнути з відповідача 19211,70 грн. 3% річних згідно з розрахунком за період з 30.10.2013 р. по 02.10.2014 р. та суму боргу з урахуванням індексу інфляції, який розрахований за період з листопада 2013 р. по вересень 2014 р. включно.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок інфляційних витрат, колегією суддів встановлено, що до стягнення за заявлений позивачем період з листопада 2013 р. по вересень 2014 р. включно інфляційні становлять суму 117550,04 грн., сума з урахуванням індексу інфляції - 809095,52 грн. (позивачем заявлено суму 94732,54 грн. інфляційного збільшення суми боргу та, відповідно, 786278,00 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції). Враховуючи приписи ст. 83 ГПК України, суд не виходить за межі позовних вимог, відповідно до стягнення належить сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 786278,00 грн.

Розрахунок 3% річних позивачем здійснений вірно, з відповідача стягується сума 19211,70 грн. 3% річних за заявлений позивачем період.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на спростування позовних вимог. Заперечення відповідача фактично зводяться до того, що дана сума (691545,48 грн.) є податком на додану вартість та даний податок не підлягає стягненню, оскільки законодавством надано податкову пільгу,

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі твердження відповідача позбавлені належної переконливості, оскільки спростовується наступним.

По-перше, приписами ч. 3 ст. 632 ЦК України встановлено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Із матеріалів справи вбачається, що договір повністю виконаний позивачем і частково - відповідачем. Більш того, сплативши платіжним дорученням № 6151 від 27.08.2013 р. суму 1244781,86 грн. передплати за договором (30%), відповідач у призначенні платежу самостійно вказав «у т.ч. ПДВ-20% 207463,64 грн.», тому твердження що заявлена до стягнення сума 691545,48 грн. є лише ПДВ спростовуються діями самого відповідача, оскільки частину ПДВ він по суті вже сплатив.

По-друге, згідно з ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу і зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 180, 189 ГК України ціна є істотною умовою договору і на момент укладення договору відповідач погодився на вказану у договорі ціну, яка є формою грошового визначення вартості продукції. Сума 691545,48 грн. за умовами п.п. 3.1 договору поставки за домовленістю сторін вже входить до суми договору - вартості товару, тому позиція відповідача, викладена в апеляційній скарзі, про те, що зобов'язання сплати суми ПДВ договором не передбачено і вирішується сторонами згідно з чинним на момент здійснення певного правочину законодавством спростовується умовами вказаного у підставі позову договору.

По-третє, у матеріалах справи наявні податкові накладні, виписані позивачем за договором № 27-7/13/508 № 23 від 27.08.2013 р. на суму 1244781,86 грн., № 10 від 17.09.2013 р. на суму 2904491,02 грн. Зазначені податкові накладні були передані відповідачу, що не заперечується відповідачем.

Аналіз чинного законодавства свідчить, що проведена сторонами господарська операція не звільнена від оподаткування ПДВ. Так, згідно з п. 261 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, з 01.01.2013 р. до 01.01.2023 р., звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання програмної продукції. Для цілей цього пункту до програмної продукції відносяться: результат комп'ютерного програмування у вигляді операційної системи, системної, прикладної, розважальної та/або навчальної комп'ютерної програми (їх компонентів), а також у вигляді інтернет-сайтів та/або онлайн-сервісів; криптографічні засоби захисту інформації.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо особливостей оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання програмної продукції, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 07.10.2013 р. № 536, якщо технічна підтримка (встановлення, налаштування, тестування, виявлення та усунення недоліків) програмної продукції (комп'ютерних програм), що здійснюється її виробником, є складовою постачання програмної продукції, то операції з постачання програмної продукції, до складу вартості якої входять послуги з технічної підтримки (встановлення, налаштування, тестування, виявлення та усунення недоліків) програмної продукції (комп'ютерних програм) звільняються від оподаткування податком на додану вартість. Якщо послуги з технічної підтримки (встановлення, налаштування, тестування, виявлення та усунення недоліків) програмної продукції (комп'ютерних програм) не входять до складу вартості програмної продукції та постачаються не її виробниками, то вони оподатковуються податком на додану вартість у загальновстановленому порядку за основною ставкою.

Операції з постачання систем та/або устаткування/обладнання, невід'ємною складовою яких є програмна продукція, не віднесені до операцій з постачання товарів і послуг, до яких застосовуються податкові пільги з податку на додану вартість. Відповідно при здійсненні таких операцій платники податків зобов'язані здійснювати нарахування та сплату податку на додану вартість за такими операціями на загальних підставах, визначених для поставки товарів та послуг в Україні. Лише у випадку, якщо програмна продукція була поставлена підприємством постачальником/виконавцем робіт з побудови системи як окремий елемент поставки та на таку продукцію передано право власності (згідно договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності), то така операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість як операція з постачання програмної продукції згідно з пунктом 261 підроздлу 2 розділу ХХ ПКУ.

Як вбачається з укладеного між сторонами у справі договору на поставку № 27-7/13/508, технічна підтримка програмного забезпечення здійснюється компанією Oracle, позивач впродовж строку надання технічної підтримки забезпечує організаційну підтримку відповідача щодо надання компанією Oracle технічної підтримки під час експлуатації товару, що включає надання позивачем відповідачу лише контактів (номери телефонів, факсів, можливих засобів електронного зв'язку, визначених компанією Oracle для надання такої підтримки тощо) (п. 4.2 договору).

Також, як вбачається з умов спірного договору, позивач не є виробником програмного забезпечення, а є лише його постачальником, виробником програмного забезпечення є компанія Oracle East Central Europe Ltd (п. 4.1 договору).

Щодо тверджень відповідача, викладених в апеляційній скарзі, стосовно того, що даний спір не відноситься до компетенції господарського суду, а вирішується в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується порядку нарахування та сплати суми ПДВ, колегія суддів зазначає, що спір є господарським, враховуючи предметний та суб'єктний склад. Предметом спору не є спір на стадії укладення договору щодо недосягнення домовленості у визначенні ціни (включення чи не включення ПДВ), а предметом спору є стягнення заборгованості за господарським договором у зв'язку з невиконання зобов'язань стороною договору поставки, відповідач при цьому заперечує виникнення заборгованості саме за даним договором, а не оспорює перерахування ПДВ до бюджету.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі № 908/4048/14 до розгляду справи № 905/9088/13 у частині стягнення пені у сумі 202622,82 грн., інфляції - 94732,52 грн., 3% річних - 16653,93 грн. та про залишення без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України в частині стягнення суми 691545,48 грн., 31119,55 грн. пені та 3% річних - 2557,77 грн.

В свою чергу, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що відповідачем не зазначено, що саме порушено судом першої інстанції при вирішенні питання стосовно зазначених клопотань, а фактично заново викладено зміст зазначених клопотань. Тоді як місцевим господарським судом вже було надано правову оцінку обставинам, викладеним в даних клопотаннях, з якою погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ДП "Маріупольський морський торговельний порт" на рішення господарського суду Запорізької області від 11.11.2014 р. у справі № 908/4048/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 11.11.2014 р. у справі № 908/4048/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 16.02.15

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.