ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа № 922/4643/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - Пальчик М.О., за довіреністю від 04.01.2015р. №06-05-4/04.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк, Луганська область (вх. № 188Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2014р.

у справі № 922/4643/14

за позовом Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк, Луганська область

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Сєвєродонецьк, Луганська область

про стягнення 90502,91 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2014р. у справі № 922/4643/14 (суддя Яризько В.О.) в задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Сєвєродонецьк, Луганська область про стягнення 90502,91 грн. відмовлено. Оскаржуване рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що реєстрація права власності на нежитлові приміщення, в яке здійснювалось теплопостачання, здійснена за відповідачем як за фізичною особою, а також тим, що відповідач заперечує факт здійснення підприємницької діяльності в зазначеному приміщенні та доказів які б свідчили про здійснення відповідачем підприємницької діяльності в зазначеному приміщенні матеріали справи не містять.

Державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк, Луганська область з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2014р. у справі № 922/4643/14 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач є суб'єктом господарювання та власником нежитлового приміщення магазину «Хліб-молоко», призначеного для торгівлі, фактично отримує надані комунальні послуги з опалення даного приміщення та як споживач зобов'язаний їх оплачувати. Крім того, зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями укласти договір про надання послуг з централізованого водопостачання та гарячого водопостачання, проте відповідачем відповіді на зазначені пропозиції не надано та договір не укладено. Також, з посиланням на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про теплопостачання» зазначає, що відповідач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Автоматизованою системою документообігу Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (справу) призначено для розгляду судді-доповідачу Терещенко О.І.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2015року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Медуниця О.Є.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 17.02.2015 року о 10:00 год.

В судовому засіданні 17.02.2015р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2011р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежилого приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 274,8 кв.м.

Відповідно до Витягу про державну реєстрації прав Комунального підприємства «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 28.12.2011р. №32713605, за ОСОБА_2 за реєстраційним номером №3859404, зареєстровано право власності на нежиле приміщення, розташоване в АДРЕСА_2.

В жовтні 2014 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" основний борг у сумі 55221,70 грн., пеню у розмірі 27461,85 грн., 3% річних у розмірі 1657,52 грн., інфляційні витрати у розмірі 6161,84 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

В обґрунтування своєї правової позиції, позивач зазначає, що нежитлове приміщення відповідача розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2, який обладнаний системою централізованого опалення, яка в свою чергу гідравлічно та теплотехнічно об'єднана з системою опалення нежитлового приміщення відповідача, що разом становить єдину систему централізованого опалення багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2. Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено. Приміщення відповідача приладом обліку теплової енергії не обладнано, у зв'язку з чим розрахунок вартості теплової енергії здійснений розрахунковим способом з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання у розрахунковому періоді відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 р. № 1198.

11.12.2014р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з приписів ч.ч. 1-2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" здійснює свою господарську діяльність у сфері теплопостачання на підставі відповідних ліцензій на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та є суб'єктом відносин у сфері теплопостачання, і відповідно до частини 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частинами 5,6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що теплотранспортуюча організація не має право відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як встановлено в частині 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання по оплаті з поставленої теплової енергії у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у сумі 55 221,70 грн.

Як вже зазначалось вище, нежитлове приміщення відповідача розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2, який обладнаний системою централізованого опалення, яка в свою чергу гідравлічно та теплотехнічно об'єднана з системою опалення нежитлового приміщення відповідача, що разом становить єдину систему централізованого опалення багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2. Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено. Приміщення відповідача приладом обліку теплової енергії не обладнано, у зв'язку з чим розрахунок вартості теплової енергії здійснений розрахунковим способом з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання у розрахунковому періоді відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 р. № 1198.

Як свідчать матеріали справи, позивачем неодноразово направлялися на адресу відповідача рахунки (за грудень 2012р. на суму 11139,71 грн., за січень 2013р. на суму 6134,41 грн., за лютий 2013р. на суму 5086,79 грн., за березень 2013р. на суму 5191,55грн.. за квітень 2013р. на суму 197,88 грн., за жовтень 2013р. на суму 1361,90 грн., за листопад 2013р. на суму 3643,39 грн., за грудень 2013р. на суму 5843,40 грн., за січень 2014р. на суму 6884,72 грн., за лютий 2014р. на суму 5123,02 грн., за березень 2014р. на суму 3663,92 грн. за квітень 2014р. на суму 951,01 грн.) на загальну суму 55 221,70 грн.

Крім того, факт постачання теплової енергії відповідачу також підтверджується наявними в матеріалах справи актами про включення теплоустановок від 16.10.2013р. та 30.10.2012р. №000000332, №000001453. (а.с.63)

Також, матеріали справи містять претензії, які були направлені відповідачу про стягнення збитків за спожиту теплову енергію в гарячій воді. (а.с.32-37).

Відповіді на зазначені претензії матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали даної справи містять належні та допустимі докази на підтвердження надання позивачем послуг з постачання теплової енергії у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення відповідачу, що підтверджується вищезазначеними рахунками.

А отже, на думку колегії суддів, відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу, оскільки відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг між сторонами у даній справі не може бути підставою для звільнення його від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.10.2013р. у справі №6-59цс13.

Крім того, пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Також, частиною 3 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи, листами від 15.11.2012р. №16-6-1380 та від 20.11.2012р. №08-06-1291, позивач звертався до відповідача з пропозиціями укладення договору на постачання теплової енергії в гарячій воді, підготовленого на основі типового договору, передбаченого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630. (а.с. 43, 48).

Проте, матеріали справи не містять відповіді відповідача на зазначені листи.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів зазначає, що позивач виконав вимоги чинного законодавства України, передбачені приписами п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме звернувся до відповідача з листом щодо пропозиції підготовки договору про надання послуг на основі типового договору, проте відповідач порушив зобов'язання та ухилився від укладання договору про надання послуг.

Крім того, колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що відповідачем не укладено відповідного договору про надання послуг, зазначена обставина не може бути підставою для звільнення його від оплати наданих йому позивачем комунальних послуг, оскільки чинним законодавством України передбачено, що термін «споживач» застосовується не тільки до осіб, які отримують комунальні послуги на підставі договору, а й до осіб, які є: фізичними або юридичними особами, які отримують або мають намір отримати житлово-комунальні послуги; фізичними особами, які є власниками будівлі; суб'єктами підприємницької діяльності.

Також, колегія суддів звертає увагу, що матеріали даної справи не містять доказів того, що приміщення відповідача було відключено від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому порядку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що не укладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді не звільняє відповідача від сплати заборгованості за спожиту теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2013р. у справі №5017/2891/2012.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідач не перебуває в процесі припинення та основним видом його діяльності є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого майна, що підтверджується інформацією, що розміщена на офіційному Веб-сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, копія якої міститься в матеріалах даної справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженнями апелянта про те, що докази які б свідчили, що відповідач припинив свою господарську діяльність в матеріалах справи відсутні, а отже, відповідач є суб'єктом господарювання.

Посилання відповідача на те, що в його приміщенні відсутні батареї опалення, а лише проходять стояки спростовуються наявними в матеріалах справи актами про включення теплоустановок від 16.10.2013р. та 30.10.2012р. №000000332, №000001453, якими відкриті вводні засувки та подано теплоносії на систему опалення будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Також, як вбачається з Свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_3, яке міститься в матеріалах справи, видом господарської діяльності суб'єкта господарювання ОСОБА_2 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. (а.с.112).

Колегія суддів також зазначає, що відповідачем в обґрунтування своїх заперечень не надано суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів невикористання ним даного приміщення під підприємницьку діяльність та те, що приміщення не опалюється позивачем з моменту його придбання, тобто з 26.12.2011р.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2003р. між Приватним підприємцем ОСОБА_5 (попереднім власником зазначеної будівлі) та ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №533, відповідно до п.1 якого енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержувану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Разом з тим, актом прийому - передачі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від 26.12.2011р., складеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зазначено про в приміщенні є світло, вода, система опалювання (радіатори) демонтована.

Однак, колегія суддів зазначає, що даний акт підписаний ОСОБА_5 та ОСОБА_2, але не підписаний уповноваженим представником постачальника теплової енергії відповідно до зазначеного договору, а тому не може вважатись належним доказом відсутності опалення приміщення та неможливості здійснення підприємницької діяльності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, відповідач як суб'єкт господарювання є власником нежилого приміщення, призначеного для торгівлі та фактично отримує комунальні послуги з опалення, отже є споживачем даних послуг та повинен сплачувати за отриману теплову енергію.

Отже, висновки місцевого господарського суду щодо того, що відповідач заперечує факт здійснення ним підприємницької діяльності є необґрунтованими.

Крім того, позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 27 461,85 грн., 3% річних у розмірі 1657,52 грн. та інфляційні втрати у розмірі 6 161,84 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено в п.10 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов'язаний сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Також, відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання при будинкових території» від 20.05.1999р. №686-XIV, суб'єкти підприємницької діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100% загальної суми боргу.

Судом апеляційної інстанції перевірено правильність розрахунку позивача по нарахуванню пені.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про правомірність нарахування пені у розмірі 27 461,85 грн. за неналежне виконання зобов'язання.

Окрім того, згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України)

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено в п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Судом апеляційної інстанції перевірено правильність розрахунку позивача нарахування 3% річних у розмірі 1657,52 грн.(період прострочення - з 27.01.2013р. по 31.08.2014р.) та інфляційних нарахувань у розмірі 6161,84 грн. (період прострочення - з 27.01.2013р. по 31.08.2014р.).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1 657,52 грн. та інфляційних втрат у сумі 6 161,84 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що господарський суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2014 року у справі №922/4643/14 підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення, яким позов слід задовольнити, розподіливши господарські витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 99, 101, ч. 2 ст. 103, ч.ч. 1, 4 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк, Луганська область задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 11.12.2014р. у справі № 922/4643/14 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Сєвєродонецьк, Луганська область (93400, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк, Луганська область (93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк - 3, ідент. код 00131050, розрахунковий рахунок , в АБ «Укргазбанк» МФО 320478, код ОКПО 00131050) суму боргу 55 221,70 грн., пеню у розмірі 27 461,85 грн., 3% річних у розмірі 1657,52 грн., інфляційні втрати у розмірі 6161,84 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 19.02.2015 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Медуниця О.Є.