РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015Справа №910/17716/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіграфмедіа»
доТовариства з обмеженого відповідальністю «Грант»
провизнання недійсною додаткової угоди
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді Літвінова М.Є.

Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Кляровська Л.В.
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрполіграфмедіа» (надалі - ТОВ «Укрполіграфмедіа») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженого відповідальністю «Грант» (надалі - ТОВ «Грант») про визнання недійсною додаткової угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткова угода №01 від 20.10.2011 р. до договору №023/11 від 04.01.2011 р. є недійсною, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: підписання вказаної додаткової угоди вчинено особою за відсутності необхідних повноважень.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.08.2014 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 29.09.2014 р.

26.09.2014 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що посада директора на момент укладення спірної додаткової угоди існувала, а подальші листування між сторонами свідчать про погодження керівництвом позивача з умовами, викладеними в такій додатковій угоді.

В судових засіданнях 29.09.2014 р. та 15.10.2014 р. судом оголошувались перерви на 15.10.2014 р. та 29.10.2014 р. відповідно.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р. вирішено здійснювати розгляд справи № 910/17716/14 колегіально у складі трьох суддів.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р. для здійснення колегіального розгляду справи визначено наступних суддів: Босий В.П. (головуючий), судді Літвінова М.Є., Яковенко А.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2014 р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 01.12.2014 р.

В судових засіданнях 01.12.2014 р., 17.12.2014 р. та 24.12.2014 р. судом оголошувались перерви до 17.12.2014 р., 24.12.2014 р. та 12.01.2015 р. відповідно.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р. справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Босий В.П. (головуючий), судді Літвінова М.Є., Підченко Ю.О., у зв'язку з перебуванням судді Яковенко А.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 02.02.2015 р.

В судовому засіданні 02.02.2015 р. судом оголошувалась перерва на 09.02.2015 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а його пояснення сто воно суті спору були заслухані судом в попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.201 р. між ТОВ «Грант» (постачальник) та ТОВ «Укрполіграфмедіа» (покупець) було укладено договір №023-11 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця бум агу (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його загальну вартість в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 1.2 Договору номенклатура, асортимент, загальна кількість товару, розмір партій, ціна за одиницю, загальна вартість партії, умови та строки поставки визначаються у рахунках-фактурах або специфікаціях, які погоджуються уповноваженими представниками обох сторін та являються частиною даного договору.

За змістом п. 8.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та діє до 31.12.2011 р. Якщо одна із сторін за 10 днів до закінчення строку дії даного договору не заявила про своє бажання розірвати договір, то він вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах.

Пунктом 8.4 Договору визначено, що умови даного договору можуть бути змінені шляхом складення письмового документу та підписання його уповноваженими представниками обох сторін та скріплення печатками.

20.10.2011 р. між сторонами було укладено Додаткову угоду №01 до Договору, якою було внесено зміни до пунктів 4 та 6 Договору в частині настання строку оплати, збільшення вартості товару за рахунок курсової різниці, а також сторони передбачили пеню у розмірі 0,3% від суми неоплаченої в строк вартості товару.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем законності Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсною Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору позивач вказує на те, що представник ТОВ «Укрполіграфмедіа», підписуючи оспорювану угоду, діяв за відсутності необхідних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Із матеріалів справи вбачається, що Додаткова угода №01 від 20.10.2011 р. до Договору підписана директором ТОВ «Укрполіграфмедіа» С.Д. Лисицьким, який діяв на підставі Статуту.

Позивач вказує що, по-перше, посада директора ніколи не вводилися на ТОВ «Укрполіграфмедіа», а по-друге, Лисицький С.Д. ніколи не призначався на посаду директора Товариства.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно з частиною першою статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що надані позивачем Статути ТОВ «Укрполіграфмедіа» в редакціях, зареєстрованих 12.11.2012 р. та від 24.07.2013 р., не можуть бути належними доказами того, що на товаристві не було утворено посаду директора, оскільки оспорювана Додаткова угода №01 від 20.10.2011 р. до Договору була укладена раніше, ніж були внесені зміни до його Статуту.

При цьому, Статуту в редакції, чинній на момент укладення такої додаткової угоди, позивачем до матеріалів справи долучено не було.

Більш того суд враховує, що сам Договір (чинність якого позивачем не оспорювається), позовна заява №14/08/21-01 від 21.08.2014 р. у даній справі, а також численні листи та документи, які містяться в матеріалах справи, підписані саме від імені директора ТОВ «Укрполіграфмедіа».

За таких обставин суд вважає недоведеним факт відсутності на товаристві позивача посади директора станом на момент укладення спірної Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Пунктом 11 частини 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи - прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та ідентифікаційні номери фізичних осіб - платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 89 Цивільного кодексу України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації, а у випадках, встановлених законом, - з моменту повідомлення органу, що здійснює державну реєстрацію, про такі зміни. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Згідно частини 3 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Як вбачається із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19438383 від 14.10.2014 р., станом на 20.10.2011 р. (дата укладення спірної додаткової угоди) керівником ТОВ «Укрполіграфмедіа» був призначений Шверк Григорій Анатолійович.

При цьому, доказів того, що Лисицький С.Д. займав посаду директора на момент підписання Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору матеріали справи не містять, а відтак суд приходить до висновку, що вказана особа під час підписання такої додаткової угоди діяла без належних повноважень.

В той же час, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним з підстав підписання його не уповноваженою особою у випадку наявності наступного схвалення юридичною особою такого правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.03.2014 р. з електронної пошти працівника позивача на адресу ТОВ «Грант» був направлений лист ТОВ «Укрполіграфмедіа» №17/03/14-1 від 20.03.2014 р., на якому міститься підпис директора В.М. Зінченка та відбиток печатки ТОВ «Укрполіграфмедіа».

Вказаним листом директор позивача визнав існування Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору, а також пропонував відповідачу визначити курсову різницю поставленого на виконання умов Договору товару станом на день сплати боргу.

При цьому, позивачем не заперечується факт того, що станом на день складення такого листа Зінченко В.М. дійсно займав посаду директора ТОВ «Укрполіграфмедіа», печатка товариства, яка міститься на такому листі, належить позивачу та не була підроблена, а адреса електронної пошти, з якої було відправлено вказаний лист, належала працівникові ТОВ «Укрполіграфмедіа».

З огляду на викладене, суд вважає наданий відповідачем лист №17/03/14-1 від 20.03.2014 р. належним та допустимим в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказом наступного схвалення уповноваженою особою ТОВ «Укрполіграфмедіа» укладеної Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору.

Більш того, правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Як вбачається із матеріалів справи, претензією №29 від 26.12.2012 р. ТОВ «ГРАНТ» звернулося до позивача з вимогою сплатити суму заборгованості за поставлений на виконання умов Договору товар на загальну суму 2 406 498,39 грн. У вказаній претензії міститься посилання на те, що 20.10.2011 р. до Договору була укладена спірна Додаткова угода №01.

У відповідь на отриману претензію відповідача, листом №15-01/13-2 від 15.01.2013 р. генеральний директор ТОВ «Укрполіграфмедіа» вказував на те, що згідно даних бухгалтерського обліку заборгованість товариства перед ТОВ «ГРАНТ» є іншою, і пропонував скласти розгорнутий акт звірки розрахунків.

При цьому, жодного посилання на те, що позивачем не підписувалась Додаткова угода №01 від 20.10.2011 р. до Договору вказаний лист позивача не містить.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що керівництво ТОВ «Укрполіграфмедіа» станом на момент направлення листа №15-01/13-2 від 15.01.2013 р. знало про існування укладеної між сторонами Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору, та не заперечувало проти її існування, що свідчить про наступне схвалення позивачем такої угоди шляхом мовчазної згоди.

Таким чином, вказані дії позивача (мовчазна згода та направлення листа №17/03/14-1 від 20.03.2014 р.) дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

За таких обставин, позивачем не доведено обставин з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання Додаткової угоди №01 від 20.10.2011 р. до Договору недійсною, а тому підстави для задоволення позову із викладених у ньому підстав відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіграфмедіа» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді М.Є. Літвінова

Ю.О. Підченко