ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.2015 Справа № 920/1172/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз», м. Охтирка, Сумська область,

до відповідача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», м. Суми,

про стягнення 690603 грн. 53 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача - Єфіменко Л.І., довіреність № 10-730/д від 04.12.2014 року,

від відповідача - Сіденко Л.В., довіреність № 30/225 від 30.12.2014 року.

Суддя О.Ю. Резніченко

при секретарі с/з Т.Д. Бублик

В судовому засіданні 26.01.2015 року була оголошена перерва до 09.02.2015 року на 11 год. 00 хв.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача 317597 грн. 53 коп. інфляційних втрат та 373006 грн. 32 коп. 3% річних за невиконання умов укладених між сторонами договорів № 73/1170 від 24.07.01 року, 4/18-17398 від 19.03.2002 року, № 13/07/523-Р від 16.04.2002 року про надання послуг по транспортуванню природного газу, факт невиконання яких встановлений рішенням господарського суду Сумської області від 11.04.2007 року по справі № 9/643-05.

Рішенням господарського суду Сумської області по справі № 920/1172/14 від 21.08.2014 року позовні вимоги були задоволені повністю, було стягнуто з відповідача 317886 грн. 18 коп. інфляційних втрат, 373006 грн. 32 коп. 3% річних.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року вищезазначене рішення було скасовано в частині стягнення 288 грн. 65 коп. інфляційних втрат та прийнято в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2014 (надалі - Постанова ВГСУ) вищезазначені рішення першої та апеляційної інстанції було скасовано, а справу було направлено на новий розгляд.

Позивач під час нового розгляду наполягає на задоволенні вимог, викладених у позовній заяві, а саме: просить стягнути 317597 грн. 53 коп. інфляційних втрат, 373006 грн. 32 коп. 3% річних.

Крім цього, під час першого розгляду справи позивачем були подані заперечення на відзив (а.с. 43-45), в яких у п.2 був наданий розрахунок інфляційних втрат згідно листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р. та сума інфляційних втрат згідно цього розрахунку визначена позивачем у розмірі 317886 грн. 18 коп., тобто на 288 грн. 65 коп. більша, ніж у позовній заяві.

Проте, не заперечуючи право позивача, передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК), на збільшення позовних вимог, суд не приймає вищезазначену заяву, викладену в запереченнях на відзив, до розгляду по суті, оскільки вона не відповідає загальним вимогам, які встановлені для позовних заяв, встановлених ст.ст. 54-57 ГПК, а саме не надано доказів сплати судового збору, не направлено заяву про збільшення позову відповідачу, тощо.

12.01.2015 року позивач надав до матеріалів справи копії укладених між сторонами договорів № 73/1170 від 24.07.01 року, 4/18-17398 від 19.03.2002 року, № 13/07/523-Р від 16.04.2002 року про надання послуг по транспортуванню природного газу, які були залучені судом до матеріалів справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 24.07.2014 року позовні вимоги визнав частково у розмірі:

- інфляційні втрати - 192033 грн. 17 коп. за період з липня 2011 року по квітень 2014 року;

- 3% річних - 367021 грн. 69 коп. за період з 27.06.2014 року по 15.06.2014 року.

Під час нового розгляду справи відповідач подав пояснення, в яких визнає суму інфляційних втрат у розмірі 279970 грн. 14 коп. за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та 3% річних у розмірі 367021 грн. 69 коп. за період з 27.06.2014 року по 15.06.2014 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами були укладені договори № 73/1170 від 24.07.01 року, 4/18-17398 від 19.03.2002 року, № 13/07/523-Р від 16.04.2002 року про надання послуг по транспортуванню природного газу (надалі - Договори).

Факт порушення вищезазначених Договорів був встановлений рішенням господарського суду Сумської області від 11.04.2007 року по справі № 9/643-05, яким було стягнуто з відповідача на користь позивача 4182712 грн. 88 коп. боргу, 1777493 грн. 09 коп. інфляційних збитків, 503644 грн. 47 коп. 3% річних.

Оскільки, відповідач рішення суду не виконав, то позивач 02.07.2014 року звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 317597 грн. 53 коп. інфляційних втрат за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року, 373006 грн. 32 коп. 3% річних, які нараховані за період з 27.06.2011 року по15.06.2014 року.

Рішенням господарського суду Сумської області по справі № 920/1172/14 від 21.08.2014 року позов було задоволено повністю та стягнуто з відповідача 317886 грн. 18 коп. інфляційних втрат, 373006 грн. 32 коп. 3% річних.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року вищезазначене рішення було скасовано в частині стягнення 288 грн. 65 коп. інфляційних втрат та прийнято в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою ВГСУ від 03.12.2014 вищезазначене рішення господарського суду Сумської області та постанову Харківського апеляційного господарського суду були скасовані та справа направлена на новий розгляд.

У постанові ВГСУ було вказано, що при новому розгляді справи господарському суду необхідно:

- дослідити Договори, які були підставою для стягнення боргу та встановити факт того, чи узгоджували сторони, укладаючи вказані Договори, будь-яку черговість погашення заборгованості;

- надати правову оцінку запереченням відповідача, в тому числі про те, що ним перераховувались платежі саме на сплату боргу.

Відповідно до ст. 11112 ГПК вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Суд, врахувавши Постанову ВГСУ, повно та всебічно перевіривши всі обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, доводи та заперечення сторін, дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог:

Щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 317597 грн. 53 коп. за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року:

Відповідно до рішення господарського суду Сумської області по справі № 9/643-05 від 11.04.2007 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 317886 грн. 18 коп. інфляційних втрат, 373006 грн. 32 коп. 3% річних та видано 27.04.2008 року наказ про примусове виконання рішення.

Незважаючи на це, жодних грошових коштів в погашення заборгованості за вказаними вище судовими рішеннями ні в добровільному порядку, ні в примусовому порядку від відповідача до 22.01.2014 року не надходило. У січні та квітні 2014 року відповідачем здійснено часткове перерахування коштів. Кошти зараховані позивачем в часткове погашення інфляційних збитків. Згідно з приписами ст.ст. 598-609 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже після повного виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Крім того, у ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому приписи ст. 625 ЦК України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за період, що утворився після прийняття судом відповідного рішення.

Тому, позивач на підставі вищезазначених приписів законодавчих актів просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 317597 грн. 53 коп.

Відповідач частково визнає позовні вимоги в цій частині, а саме - у розмірі 279970 грн. 14 коп. за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року.

Відповідач вважає, що при здійсненні розрахунку інфляційних втрат позивачем нараховується інфляція на інфляцію, позивачем не враховані часткові погашення суми боргу, що здійснювались відповідачем протягом січня - травня 2014 року на суму 584269 грн. 95 коп.

Дослідивши розрахунок суми інфляційних втрат, наданий позивачем, суд приходить до висновку, що задоволенню підлягають вимоги в частині стягнення 291132 грн. 12 коп. інфляційних втрат за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року.

Так, відповідно до ч. 3 п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Інфляційні нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційним і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Крім того, на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти (п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, позивачем неправомірно при розрахунку інфляційних втрат проведено нарахування не на суму основного боргу, а на суму основного боргу з індексом інфляції (інфляція на інфляцію), так як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, враховуючи правову природу поняття «інфляція», повинно здійснюватись виходячи із розміру основного боргу.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім цього, позивачем при розрахунку індексу інфляції не враховані проведені відповідачем платежі на виконання рішення господарського суду Сумської області № 9/643-05 від 11.04.2007 року на загальну суму 584260 грн. 95 коп.

Позивач пояснив, що отримані на виконання рішення суду суми він спрямовував, не на погашення суми основного боргу, а на погашення 3% річних та інфляційних витрат, стягнутих за зазначеним рішенням.

Однак суд не може погодитись із вказаною позицією виходячи із наступного:

Позивач надав до матеріалів справи копії укладених між сторонами договору № 73/1170 від 24.07.01 року, 4/18-17398 від 19.03.2002 року, № 13/07/523-Р від 16.04.2002 року про надання послуг по транспортуванню природного газу, які 12.01.2015 року були залучені до матеріалів справи (а.с. 123-138).

Суд, на виконання вказівки постанови ВГСУ по даній справі, дослідив Договори і встановив, що сторони, укладаючи вказані Договори, будь-яку черговість погашення заборгованості не встановили.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошових зобов'язань у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані із одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст.534 ЦК) судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше від основної суми боргу, розуміють відсотки за користування чужими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов'язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Відсотки, передбачені ст.625 ЦК за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

Матеріали справи містять копії наступних платіжних доручень: № 15932 від 22.01.2014 року про сплату 47423 грн. 91 коп., № 16471 від 24.02.2014 року про сплату 178945 грн. 68 коп., № 16995 від 20.03.2014 року про сплату 178945 грн. 68 коп., № 17802 від 18.04.2014 року про сплату 178945 грн. 68 коп., № 18339 від 15.05.2014 року про сплату 178945 грн. 68 коп. (а.с. 36-38), в яких у графі призначення платежу вказано: «Сплата заборгованості згідно рішення господарського суду Сумської області від 11.04.2007 року по справі № 9/643-05».

Тому, враховуючи вищезазначене, суми проплат повинні бути враховані позивачем, в першу чергу, саме в погашення основної суми боргу та розрахунки інфляційних втрат повинні бути зроблені з урахуванням цих проплат.

Суд здійснив перерахунок індексу інфляції за період, визначений позивачем і погоджений відповідачем - з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року, врахувавши проплати відповідача в погашення суми основного боргу, та неможливість нарахування інфляції на інфляцію, та прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо суми інфляційних втрат у розмірі 291132 грн. 12 коп.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що при розрахунку інфляційних втрат, у випадку, коли заборгованість погашається після 15 числа місяця, сума погашення враховується тільки в наступному місяці. Однак, відповідачем у поясненнях від 14.01.2015 року, вказане правило при розрахунку інфляційних втрат не було враховано.

Щодо стягнення 3% річних за період з 27.06.2011 р. по 15.06.2014 року.

Позивачем на підставі ст. 625 ЦК України заявлені вимоги по стягненню 373006 грн. 32 коп. 3% річних.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у розрахунку до позовної заяви нараховує 3% річних за період з 27.06.2011 року по15.06.2014 року на суму боргу в розмірі 4182712 грн. 88 коп.

Проте, як зазначалось вище, матеріали справи містять копії платіжних доручень про сплату 47423 грн. 91 коп., про сплату 178945 грн. 68 коп., про сплату 178945 грн. 68 коп., про сплату 178945 грн. 68 коп., про сплату 178945 грн. 68 коп.

Однак, вищезазначені проплати за 2014 рік не були враховані позивачем при розрахунку 3 % річних, що, як було зазначено вище, не відповідає вимогам ст. 594 ЦК України.

Суд здійснив перерахунок 3% річних за період з 27.06.2011 року по15.06.2014 року (по кожному періоду окремо), врахувавши вищезазначені проплати відповідачем боргу у 2014 році.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що задоволенню підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача 371598 грн. 98 коп. 3% річних, за період з 27.06.2011 року по15.06.2014 року.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору понесені позивачем покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (вул. Береста, 21, м. Суми, 40030, код 03352432) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» (вул. Київська, 119, м. Охтирка, Сумська область, 42700, код 05398533) 371598 грн. 98 коп. 3% річних, 291132 грн. 12 коп. інфляційних втрат, 13254 грн. 63 коп. судових витрат.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.02.2015 року.

Суддя О.Ю. Резніченко