РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Справа № 906/1497/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Дуб О.Р.;

від відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Корпорація "Енергоресурс-інвест" на рішення господарського суду Житомирської області від 10.12.14р. у справі № 906/1497/14 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Корпорації "Енергоресурс-інвест"

до відповідача Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства"

про спонукання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Корпорація «Енергоресурс-інвест» (надалі - Позивач) звернулася в господарський суд Житомирської області з позовом (а.с. 2) до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (надалі - Відповідач) про спонукання Відповідача до підписання Акту прийняття супутніх послуг № 4.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року (а.с. 151), з підстав зазначених в даному рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 163-165) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року по справі № 906/1497/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дане судове рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що суд не мав законних підстав для ухвалення рішення, оскільки неможливо встановити факт обсягу та належності виконаних робіт без безпосереднього огляду об'єкта та без участі незалежної організації.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 31 грудня 2014 року, апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18 лютого 2015 року на 14 годину 50 хвилин (а.с. 162).

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 172), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі та просить залишити рішення господарського суду Житомирської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Голова Рівненського апеляційного господарського суду своїм розпорядженням від 17 лютого 2015 року (а.с. 174) вніс зміни до складу колегії суддів (окрім заміни головуючого судді) за наслідком котрого у справі № 906/1497/14 визначено колегію суддів у складі: суддя Василишин А.Р., суддя Крейбух О.Г., суддя Бучинська Г.Б..

Представник Відповідача в судове засідання від 18 лютого 2015 року не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи Відповідач належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 170).

Водночас, представник Відповідача подав через загальний відділ документального забезпечення Рівненського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи через участь його представника в іншому судовому засіданні.

Згідно з пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Пунктами 3.9.1-3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 встановлено, що: особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України; у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального України) є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження, з урахуванням закінчення строків розгляду даної апеляційної скарги в правовому полі приписів статті 101, частини 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, та того, що Відповідач має право направити необмежену кількість представників для захисту власних інтересів в суді, колегія суддів відхиляє клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи, через необґрунтованість та дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Відповідача, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Водночас, представником Позивача в судовому засіданні було оголошено клопотання (котре було висвітлено в апеляційній скарзі) про призначення судової будівельно-технічної експертизи, з підстав, висвітлених у даному клопотанні.

Розглянувши дане клопотання, колегія суду порадившись на місці ухвалила відхилити дане клопотання в зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23 березня 2012 року № 4: судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

В той же час суд констатує, що даним предмет спору є вимога про спонукання підписання акта виконаних робіт, а не стягнення вартості виконаних робіт (що в даному випадку дало б Позивачу обгрунтовану підставу звертатися до суду з мотивованим клопотанням про призначення судової експертизи щодо визначення вартості виконаних робіт) що само по собі позбавляє суд можливості призначення судової експертизи саме в правовому полі розгляду даної позовної вимоги.

Окрім того, розглядаючи позовну вимогу про спонукання до вчинення певної дії у колегії суду відсутні будь-які обґрунтовані підстави для призначення експертизи щодо визначення вартості виконаних робіт, оскільки Позивач, звертаючись з таким позовом, уже визначив вартість таких робіт, шляхом подання відповідного Акта прийняття супутніх послуг № 4 і питання вартості таких послуг при заповненні відповідного акта у Позивача не виникало.

Крім того, Позивач не позбавлений права з власної ініціативи поза судовим провадженням ініціювати проведення даного виду експертизи. Все вищевказане, на переконання колегії суду, вказує на безпідставність вимог Позивача щодо проведення експертизи виконаних робіт.

В судовому засіданні від 18 лютого 2015 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, з підстав вказаних у апеляційній скарзі, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року по справі № 906/1497/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому колегія суду виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Контракт UIP-NVB-ICB-03 на постачання товару та виконання робіт щодо його встановлення та запуску на суму 513 361,60 євро та 6 175 953 грн. 83 коп. (надалі - Контракт; а.с. 7-30).

Відповідно до пункту 2 Контракту, Відповідач видав запрошення для участі у торгах на певні Товари та додаткові послуги, а саме постачання насосів та супутнього обладнання насосних станцій водопроводу і каналізації, включаючи монтаж, попереднє введення в експлуатацію, випробовувально-налагоджувальні роботи, підготовку та оновлення виконавчої проектної документації, а також навчання операторів, і прийняв пропозицію Позивача про постачання даних товарів на суму 513 361, 60 Євро з ПДВ та 6 175 953 грн. 83 коп. з ПДВ.

Загальними умовами контракту 16.1 визначено, що: оплата Товарів і послуг, що постачаються з держави Покупця, повинна бути здійснена в українській гривні таким чином: (і) після доставки: дев'яносто відсотків (90 %) від загальної Ціни Контракту виплачуються через банківській переказ на рахунок Позивача після доставки і отримання Товару Відповідачем та передачі документів, зазначених у пункті 13 Загальних умовах контракту; (іі) після отримання: решта десять відсотків (10 %) від загальної ціни Контракту виплачуються через банківський переказ на рахунок Позивача впродовж тридцяти (30) днів після дати видачі Відповідачем Акту прийняття, що підтверджує повне виконання всіх Супутніх Послуг; (а) Акт передачі на підтвердження доставки та отримання Товару за адресою Відповідача: дев'яносто відсотків (90 %) від загальної Ціни Контракту виплачуються після доставки Товару, згідно з пунктом (і), вказаним вище; (в) підписання Акту прийняття про визнання повного завершення і отримання всіх Супутніх Послуг: десять відсотків (10 %) від загальної Ціни Контракту виплачуються після виконання віх Супутніх Послуг відповідно до вищезазначеного пункту (іі).

Згідно з Загальними умовами контракту 28.5, термін проведення ремонтних робіт або заміни частин складає 28 днів.

Як визначено пунктами 18.1-18.4 Контракту «Гарантія виконання»: якщо така вимога міститься в спеціальних умовах контракту, Позивач повинен протягом двадцяти восьми (28) днів з моменту отримання повідомлення про присудження Контракту надати заставну Гарантію виконання Контракту в сумі, зазначеній в Спеціальних умовах Контракту; засоби по гарантії виконання повинні бути виплачені Відповідачу в якості компенсації за будь-які втрати, понесені ним в результаті нездатності Позивача виконати свої зобов'язання за Контрактом; як зазначено в спеціальних умовах контракту, Гарантія виконання контракту, в разі необхідності її надання, надається у валюті (валютах), зазначених у Контракті,або будь-якій вільноконвертованій валюті, прийнятній для Відповідача, і у порядку, передбаченому Відповідачем у спеціальних умовах контракту, або в іншій формі, прийнятній для Відповідача; гарантія виконання контракту повинна бути звільнена Відповідачем і повернута Позивачу не пізніше, ніж через двадцять вісім днів після дати виконання Позивачем своїх зобов'язань за Контрактом, включаючи будь-які гарантійні зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних умовах контракту.

Виконуючи умови Контракту, Позивач здійснив комплекс супутніх послуг та надав Акт прийняття Супутніх послуг № 4 для підписання Відповідачу, що підтверджується супровідним листа №1560 від 20 серпня 2014 року (а.с. 31-41; 53).

Водночас, Відповідач своїм листом від 28 серпня 2014 року за № 542 (а.с. 54) повідомив, що станом на 28 серпня 2014 року Позивачем не виконано ряд робіт по автоматизації та диспетчеризації та не виправлено ряд недоліків, що вказані нижче, тому Відповідач не може прийняти до розгляду надісланий пакет документів щодо прийняття виконаних робіт, зокрема Акт прийняття супутніх послуг № 4 та рахунок № 2208 від 20 серпня 2014 року. В даному листі, для завершення робіт по Контракту Відповідач просив Позивача продовжити термін виконання даного Контракту та надати банківську гарантію, яка чітко відповідатиме умовам Контракту. Додавши до даного листа спільні недоліки (а.с. 55-57).

На даний лист Позивачем була надана відповідь листом від 15 вересня 2014 року № 1610 (а.с. 58) щодо підписанні Акту прийняття Супутніх послуг № 4 та додаток з роз'ясненнями заявлених Відповідачем недоліків (а.с. 59-62).

3 жовтня 2014 року листом за № 595 Відповідачем було повідомлено Позивача про те, що з метою найшвидшого завершення всіх робіт по даному Контракту, Позивачу необхідно звернутися з відповідним клопотанням до Координатора проекту з проханням продовжити термін завершення даного Контракту, а також, наголошував про надання відповідної банківської гарантії, яка згідно умов Контракту має складати не менше 10 % загальної вартості Контракту та становити відповідно 626 208 грн. 12 коп. та 50 967, 21 Євро (до даного листа було додано перелік недоліків в роботі обладнання, виявлені на станціях водопроводу і каналізації; а.с. 63-73).

Водночас, в матеріалах справи міститься додаток № 5 до Контракту, укладений 31 грудня 2013 року котрим погоджено продовження терміну завершення Супутніх послуг до 30 травня 2014 року із переліком робіт та несправностей, що підлягають усуненню для повного виконання робіт по Контракту (а.с. 89-94).

Також, суд констатує, що додатковою угодою № 6 до Контракту, укладеною 30 червня 2014 року, сторони погоджено продовження терміну завершення Супутніх Послуг на вісім тижнів з дати підписання цієї Додаткової угоди № 6 (а.с. 100-101).

В той же час, дослідивши матеріали справи колегія апеляційного суду констатує, що згідно акта № 1 від 10 червня 2011 року, акта № 2 від 16 червня 2011 року Позивач передав, а Відповідач отримав товарно-матеріальні цінності, що відповідають умовам Контракту. Даний акт підписаний представниками Позивача та Відповідача і скріплений їхніми печатками.

Також, в матеріалах справи містяться листи Відповідача адресовані Позивачу про наявність несправностей робіт та товару, що спричинило неможливість належним чином використовувати придбаний товар, отриманий по Контракту з проханням виконання Позивачем послуг та вжиття всіх необхідних заходів щодо термінового та якісного виконання зобов'язання по Контракту (а.с. 126-132).

Водночас, Позивач своїм листом від 12 серпня 2014 року № 1538 зазначив, що незважаючи на значні витрати власних коштів пов'язані із неодноразовою зміною програмного забезпечення, Відповідач незаконно експлуатує обладнання, яке згідно інструкції потребує періодичного технічного обслуговування, яке з 2011 року не проводилося і це призводить до періодичного виходу з ладу обладнання (а.с. 139).

В зв'язку із відмовою Відповідача від підписання Акта прийняття Супутніх Послуг № 4 Позивач звернувся з позовом до суду про спонукання Відповідача до підписання даного Акту.

Згідно із частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Як визначено частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, як різновид юридичних фактів, характеризується, тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вищим господарським судом України у пункті 5 оглядового листа від 18 лютого 2013 року № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначалося, що: згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільногог кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що: держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України; права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, колегія суду констатує, що серед переліку наведених норм чинного законодавства України відсутній такий спосіб захисту права як зобов'язання відповідача підписати акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Приписами частини 2 статті 19 Цивільного кодексу України встановлено, що: способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення, ця вимога повинна спиратись на підставу позову.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Разом з тим, передбачена умовами Договору активна дії підписати акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) є доказом на підтвердження певних обставин, в даному випадку, виконання робіт за Договором та їх здача Позивачем та прийняття їх Відповідачем.

Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

З аналізу вищеописаного, колегія суду прийшла до висновку, що захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання Відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Поряд з тим, заявлена Позивачем вимога про спонукання Відповідача вчинити певні дії, а саме - підписати акта прийняття супутніх послуг № 4, на переконання колегія суду, не призведе до поновлення порушеного права Позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Відповідно до пункту 3 Листа Вищого господарського суду України № 01-8/2229 від 25 листопада 2005 року "Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року", дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13 липня 2004 року у справі № 10/732.

Таким чином, передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов'язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором і лише у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт (виявлені недоліки) у строк, визначений договором.

При цьому, з матеріалів справи вбачається що Відповідач відмовляючись від підписання ата прийняття супутніх послуг № 4, неодноразово зазначав при цьому мотиви та підстави такої відмови.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення заборгованості за договором підряду (постанова Верховного Суду України від 2 жовтня 2012 року у справі № 23/236).

Згідно частини 4 статті 882 Цивільного кодексу України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами; у разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 4 грудня 2009 року № 554 (який був чинний на укладення Контракту) затверджено примірні форми первинних облікових документів у будівництві N КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" та NКБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати".

Крім того, у листі Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 9 березня 2010 року №12/19-3-9-14-295 вказано, що зазначені типові форми підлягають обов'язковому застосуванню при проведенні взаєморозрахунків за виконані роботи між замовниками та виконавцями робіт з будівництва, що здійснюється за рахунок бюджетних коштів та коштів підприємств, установ і організацій державної власності.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

При цьому, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 18 лютого 2013 року № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

У свою чергу, обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Окрім того, колегія суду зауважує, що вимога Позивача щодо підписання акта прийняття супутніх послуг № 4, не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді з огляду на вимоги статі 12 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за своїми ознаками не відноситься до актів, які носять характер обов'язкових до виконання ненормативних актів. Акт приймання-передачі будівельних робіт є лише документом, який підтверджує виконання договору підряду. Проте факт виконання визначених у цьому акті підрядних робіт може встановлюватися господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Колегією суду, розглядаючи дану позовну вимогу, також приймається до уваги те, що вимога Позивача про зобов'язання Відповідача підписати даний акт (надання послуг), не тільки суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а також є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

Враховуючи вищеописане, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про спонукання Відповідача до підписання Акта прийняття супутніх послуг № 4.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Отже, як вбачається з матеріалів справи Позивач, всупереч вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не довів належним чином своїх позовних вимог, а тому враховуючи, що позовні вимоги в частині спонукання до підписання Відповідачем акта № 4 суперечать нормам діючого законодавства, оскільки статтями 16, 20 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу захисту порушеного права як спонукання до вчинення дій у вигляді підписання акту прийому-передачі виконаних робіт.

Суд відхиляє заперечення Позивача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпорації "Енергоресурс-інвест" -залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року в справі № 906/1497/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1497/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Крейбух О.Г.