КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Справа№ 910/15426/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Лоеонтієв Г.П. - представник, Чобанян А.К. - представник

від відповідача: Козак А.П. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Чобанян Олени Володимирівни

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 07.10.2014 року

у справі № 910/15426/14 (суддя: Ломака В.С. )

за позовом Фізичної особи - підприємця Чобанян Олени Володимирівни

до Київської міської ради

про поновлення договору на право тимчасового користування землею

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Чобанян Олена Володимирівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради з вимогою вважати договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) № 511 від 31.05.2008 р. щодо оренди позивачем земельної ділянки площею 42 кв.м. на вулиці Т. Драйзера, 16 в м. Києві поновленим, шляхом внесення змін до Договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) № 511 від 31.05.2008 р. щодо оренди позивачем земельної ділянки площею 42 кв.м. на вулиці Т. Драйзера, 16 в м. Києві в редакції додаткової угоди:

" 1. Поновити договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 31.05.2008 р. № 511 (далі - договір) на 5 (п'ять) років.

2. Усі інші умови, передбачені договором, залишаються незмінними.

3. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною договору № 511".

Рішенням Господарського суду м.Києва від 07.10.2014р. у справі № 910/15426/14в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить вищезазначене рішення скасувати у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що Деснянська районна в м.Києві рада знаходиться в стадії припинення згідно інформації, яка міститься у витягу з ЄДР, а не припинена, що як наслідок призвело до неправильного висновку місцевого суду щодо відсутності підстав для пролонгації спірного договору оренди у 2011 році.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що місцевим судом безпідставно не застосовано до правовідносин ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності з 12.03.2011), оскільки позивач звернувся до орендодавця - Деснянської районної в м.Києві ради в квітні 2011 року, після набрання чинності ст.33 вищезазначеного закону.

Апелянт зазначає, що в жодному законодавчому акті стосовно земельних відносин ліквідація орендодавця не є підставою для припинення договору оренди, статгя 33 Закону України «Про оренду землі» дає жливість поновити договір оренди за передбаченою нею процедурою, або вважати договір пролонгованим.

Крім того, за загальними принципами цивільного та господарського права, якщо орендар продовжує користуватися майном після закінчення строку договору оренди, то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. На думку апелянта підставою для продовження орендних відносин стосовно орендодавця є мовчазна згода, яка виражається у відсутності заперечень і вимог до орендаря повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку договору, а стосовно орендаря бажання продовжувати орендні відносини, що висловлюється активними діями-шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору та сплати орендної плати

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, вислухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

31.05.2008 р. між позивачем (орендар за договором) та Деснянською районною у місті Києві радою (орендодавець за договором) було укладено договір оренди земельної ділянки № 511 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець, на підставі рішення Деснянської районної у м. Києві ради VІІІ сесії V скликання від 20.03.2008 р. № 34 "Про розгляд земельних питань" передав, а орендар прийняв в короткострокову оренду земельну ділянку для обслуговування та експлуатації кіоску № 1 на вул. Драйзера, 16 терміном на три роки.

Відповідно до п. 2. договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 42, 0 кв.м., в т.ч. для встановлення торговельного кіоску площею 19, 8 кв.м.

За змістом п. 12. договору цільове використання земельної ділянки: обслуговування та експлуатація торговельного кіоску.

Згідно з п. 6. договору його укладено на три роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово про намір продовжити його дію.

Пунктом 25. договору було визначено, що орендар має право поновлювати договір після закінчення строку його дії в разі відсутності претензій щодо зобов'язань протягом терміну оренди.

Укладений договір зареєстровано в книзі реєстрації договорів оренди земельних ділянок в Деснянській районній адміністрації за № 511 від 31.05.2008 р.

Таким чином, строк дії укладеного договору оренди земельної ділянки сторонами встановлено до 31.05.2011 року.

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 31.05.2008 р. орендодавець передав, а позивач, як орендар прийняв у своє володіння і користування земельну ділянку за адресою: вул. Драйзера, 16 у Деснянському районі міста Києва, розміром 42, 0 кв.м., в тому числі під кіоск 19, 8 кв.м.; цільовим призначенням: для обслуговування та експлуатації торговельного кіоску; кадастровий номер :62:007.

17.07.2008 р. Київської міською радою було прийнято рішення № 58/58 "Про заходи щодо впорядкування об'єктів торгівлі (малих архітектурних форм)", пунктом 1 якого вищезазначене рішення Київради від 08.06.2000 року № 164/885 визнано таким, що втратило чинність.

За результатами розгляду протесту Заступника прокурора міста Києва, Київською міською радою 29.10.2009 року прийнято рішення № 523/2592, яким скасовано рішення Київської міської ради від 17.07.2008 № 58/58 "Про заходи щодо впорядкування об'єктів торгівлі (малих архітектурних форм)".

Згідно рішення Київської міської ради №7/4819 від 09.09.2010 р. районні у місті Києві ради, в тому числі Деснянська районна у місті Києві рада, були припинені з 31.10.2010 р. шляхом ліквідації.

У зв»язку із закінченням строку дії договору оренди, позивач не знаючи про вищевказане рішення Київської міської ради, 04.04.2011 р. направив на адресу Деснянської районної у м. Києві ради Лист-повідомлення про продовження Договору оренди № 511 від 31.05.2008 р. разом з проектом відповідної додаткової угоди.

Оскільки відповіді на вказаний Лист не надійшло, позивач вирішив й надалі користуватись спірною земельною ділянкою, вважаючи пролонгованим відповідний Договір оренди.

Згідно рішення Київської міської ради №7/4819 від 09.09.2010 року районні у місті Києві ради (в тому числі Деснянська районна у місті Києві рада) були припинені з 31.10.2010 року шляхом ліквідації Як встановлено судом першої інстанції дане рішення Київської міської ради є чинним, у зв'язку з чим звернення позивача не було розглянуто Деснянською районною у місті радою.

Вважаючи, що договір оренди землі мав закінчитись в травні 2014 року, та дізнавшись про ліквідацію Деснянської районної у місті Києві ради, позивач 26.12.2013 р. позивач направив на адресу Київської міської ради лист, в якому виклав клопотання про поновлення Договору оренди разом з проектом відповідної додаткової угоди.

У відповідь Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом за № 057023-08/2-19-184 від 21.01.2014 р. повідомив позивача про те, що вирішення порушеного питання неможливе у зв'язку з ліквідацією орендодавця (рішення Київської міської ради від 09.09.2010 р. № 7/4819 "Про питання організації управління районами в місті Києві").

Позивач вважає вказану відмову неправомірною, оскільки на його думку, з ліквідацією орендодавця не припиняється договір оренди, адже відповідні повноваження щодо передачі земельних ділянок в оренду перейшли до відповідача. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що він весь час користування спірною земельною ділянкою добросовісно виконував покладені на нього обов'язки щодо сплати орендної плати.

Зазначене підтверджується листом ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №5965/10/26-52-15-03-38 від 01.07.2014 р., відповідно до якого позивач сплачує до бюджету орендну плату за землю у розмірі 5 % згідно з договором оренди № 511 від 31.05.2008 р. за земельну ділянку площею 42, 0 кв.м. по вулиці Драйзера, 16 у Деснянському районі м. Києва і станом на 01.07.2014 р. заборгованості по орендній платі не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

В даному випадку положеннями ст. 16 ЦК України (ст. 20 ГК України) визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зміна правовідношення та установлення, зміна і припинення господарських правовідносин.

За змістом п. 2.17 Постанови № 6 від 17.05.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" у вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011). Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі. Відтак господарським судам у вирішенні відповідних спорів необхідно з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв орендар орендодавця у встановленому порядку про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та чи заперечував орендодавець у строк, визначений законом, проти поновлення договору.

Разом з тим судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки.

При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011 р., до статті 33 Закону України "Про оренду землі", судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Матеріали справи не містять доказів неналежного виконання позивачем обов'язків орендаря відповідно до умов Договору протягом встановленого його умовами строку дії, тобто з 31.05.2008 до 31.05.2011 р.

При цьому, редакція ст. 33 Закону України "Про оренду землі" станом на час виникнення спірних правовідносин передбачала можливість поновлення договору оренди земні на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, та також за відсутності окремого рішення органу місцевого самоврядування про таке продовження.

Разом з цим, для продовження строку дії будь-якого договору, як правочину між сторонами, за загальними принципами цивільного права вимагається наявність цих двох сторін із чинною реєстрацією, тобто, щоб обидві юридичні особи були не припиненими, а у разі припинення вимагається наявність чинного правонаступника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 р. № 7/4819 "Про питання організації управління районами м. Києві" Деснянську районну у місті Києві раду було припинено з 31.10.2010 р. шляхом ліквідації, та згідно з п. 1 даного рішення районні у місті Києві ради вирішено в подальшому не створювати.

Відповідно до роз'яснень, наданих в Постанові № 6 від 17.05.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", поновлення договору згідно з приписами ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції до 12.03.2011 р. мало здійснюватися за волевиявленням обох сторін Договору, причому волевиявлення відповідної ради в будь-якому випадку мало бути оформлене рішенням відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

В даному випадку, як слідує з пояснень позивача та представлених ним доказів, він по закінченню терміну дії спірного Договору 04.04.2011 р. направив на адресу Деснянської районної у м. Києві ради Лист-повідомлення про подовження Договору оренди № 511 від 31.05.2008 р. разом з проектом відповідної додаткової угоди.

Таким чином, з повідомленням про бажання продовжити строк дії Договору позивач звернувся до органу місцевого самоврядування, який на той час вже було ліквідовано, тобто зазначена районна рада у м. Києві не могла у встановленому ст. 33 Закону України "Про оренду землі" порядку розглянути звернення позивача, та висунути свої заперечення або погодитись з пролонгацією Договору.

У свою чергу, до Київської міської ради як до належного орендодавця щодо земель територіальної громади м. Києва позивач звернувся лише листом від 26.12.2013 р., тобто на той час коли строк дії Договору вже майже два роки як закінчився, а укладення нового договору оренди землі відповідно до ст.ст. 116, 124, 126 ЗК України передбачало наявність відповідного рішення Київради, яке з цього питання не приймалося.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку, що спірний Договір оренди не було пролонговано у 2011 році, а відповідно не може ставитись наразі питання про його поновлення в порядку реалізації переважного права орендаря.

Крім того, питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради - сесії відповідно до пункту 34. ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Проте, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що Київською міською радою відповідного рішення щодо поновлення даного договору не приймалось, тому що позивач у строки передбачені п. 6 договору до відповідача не звернувся, відповідно Київська міська рада не могла у встановленому законом порядку розглянути звернення позивача.

Також, відповідно до п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 року №12 встановлено, що господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16ЦК України) способам захисту порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильність рішення місцевого господарського суду та не можуть бути підставами для його скасування.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чобанян Олени Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 року у справі №910/15426/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 року у справі № 910/15426/14 залишити без змін.

Справу № 910/15426/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська