ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.02.15р. Справа № 904/58/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" (м.Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (смт. Покровське, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за поставлений товар згідно договору № 05/02-12 від 01.02.2012 року у загальному розмірі 596 017 грн. 76 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Потапов О.О. - представник (довіреність № 22/01/2015/7 від 22.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" (далі-позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (далі-відповідач) заборгованість за поставлений товар згідно договору № 05/02-12 від 01.02.2012 у загальному розмірі 596 017 грн. 76 коп.

Сума позову складається з наступних сум:

- 475 163 грн. 50 коп. - основний борг;

- 100 889 грн. 55 коп. - інфляційні втрати;

- 19 964 грн. 71 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 05/02-12 від 01.02.2012 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений у період з 18.04.2012 по 08.10.2012 товар (мікродобрива), наявністю боргу у сумі 475 163 грн. 50 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 19 964 грн. 71 коп. та інфляційні втрати у сумі 100 889 грн. 55 коп.

Крім того, позивач 06.01.2015 (в день звернення з позовною заявою) подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на поточних рахунках відповідача, в разі відсутності грошових коштів на рахунках відповідача, позивач просить суд накласти арешт на майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу. Вказана заява позивача мотивована тим, що існує очевидна небезпека невиконання рішення у цій справі, оскільки відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором, що призвело до утворення значної заборгованості перед позивачем.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 26.01.2015.

Позивачем вимоги ухвали суду були виконані, у судовому засіданні 26.01.2015 представник позивача обґрунтував позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 26.01.2015 у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав.

Так, ухвалою суду від 26.01.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 12.02.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судовому засіданні 12.02.2015 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, визначених у позовній заяві.

Представник відповідача вдруге у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, до господарського суду було повернуто поштове повідомлення, яке підтверджує, що поштове відправлення з ухвалою суду від 26.01.2015, було вручено відповідачу 30.01.2015 (а.с.94).

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" (далі-постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Відродження" (далі-покупець, відповідач) було укладено договір № 05/02-12 (далі-договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у договорі передати у власність покупцеві мікродобрива (далі-товар), а покупець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в договорі, прийняти та оплатити цей товар (пункт 1.1. договору) (а.с.12-15).

Пунктом 1.2. договору передбачено, що найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за договором, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), визначаються специфікаціями, що є невід'ємними додатками до договору.

Ціна за одиницю товару та загальну вартість товару за кожною позицією остаточно встановлюється та відображається у специфікації на кожну окрему партію товару, яка підписується уповноваженими представниками сторін. Поставка партії товару здійснюється в строки, обумовлені в специфікації на кожну окрему партію товару (пункти 2.1., 4.2. договору).

Відповідно до пункту 9.1. договору, договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2012, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Так, сторони підписали специфікацію № 1 від 01.02.2012 до договору, в якій узгодили конкретний асортимент, кількість, ціну, умови поставки та оплати товару (а.с.16), а саме:

- оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем у вигляді 20% до 10.03.2012, 15% до 25.08.2012, 20% до 20.09.2012 та 45% до 15.10.2012 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку (пункт 3 специфікації № 1).

В подальшому, сторони підписали специфікацію № 2 від 19.09.2012 до договору, в якій додатково узгодили асортимент, кількість, ціну, умови поставки та оплати товару (а.с.17), а саме:

- оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем у вигляді 20% попередньої оплати та 80% до 15.08.2013 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку (пункт 3 специфікації № 2).

04.12.2012 сторонами було укладено додаткову угоду до договору № 05/02-12 від 01.02.2012, якою було внесено зміни до специфікації № 1 від 01.02.2012 до договору № 05/02-12 від 01.02.2012 (а.с.18), а саме: сторони дійшли згоди викласти пункт 3 специфікації у наступній редакції:

- "Оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем не пізніше 01.08.2013 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку".

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Позивач на виконання умов у період з 18.04.2012 по 08.10.2012 поставив відповідачу товар на загальну суму 1 003 018 грн. 00 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними та довіреностями до них:

- видаткова накладна № РН-0000020 від 18.04.2012 на суму 5 719 грн. 00 коп.; довіреність № 144 від 17.04.2012;

- видаткова накладна № РН-0000031 від 20.04.2012 на суму 146 931 грн. 00 коп.; довіреність № 149 від 20.04.2012;

- видаткова накладна № РН-0000065 від 07.05.2012 на суму 73 465 грн. 50 коп.; довіреність № 176 від 07.05.2012;

- видаткова накладна № РН-0000107 від 21.05.2012 на суму 11 739 грн. 00 коп.; довіреність № 225 від 21.05.2012;

- видаткова накладна № РН-0000113 від 22.05.2012 на суму 128 527 грн. 00 коп.; довіреність № 226 від 22.05.2012;

- видаткова накладна № РН-0000142 від 29.05.2012 на суму 483 608 грн. 10 коп.; довіреність № 232 від 29.05.2012;

- видаткова накладна № РН-0000253 від 19.09.2012 на суму 66 822 грн. 00 коп.; довіреність № 372 від 19.09.2012;

- видаткова накладна № РН-0000272 від 08.10.2012 на суму 86 206 грн. 40 коп.; довіреність № 389 від 04.10.2012.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до оформлення видаткових накладних, вказані накладні підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними видатковими накладними відповідачем не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем спірних накладних без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Так, у специфікації № 1 від 01.02.2012 до договору, сторони узгодили, що оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем у вигляді 20% до 10.03.2012, 15% до 25.08.2012, 20% до 20.09.2012 та 45% до 15.10.2012 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку (пункт 3 специфікації № 1).

В подальшому, сторони підписали специфікацію № 2 від 19.09.2012 до договору, відповідно до якої оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем у вигляді 20% попередньої оплати та 80% до 15.08.2013 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку (пункт 3 специфікації № 2).

04.12.2012 сторонами було укладено додаткову угоду до договору, в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 3 в такій редакції: "Оплата партії товару за цією специфікацією здійснюється покупцем не пізніше 01.08.2013 на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку".

Так, позивачем були виставлені на оплату рахунки-фактури:

- № СФ-0000024 від 12.04.2012 на суму 849 989 грн. 60 коп.;

- № СФ-0000218 від 18.09.2012 на суму 66 822 грн. 00 коп.

Свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару відповідач порушив, оплативши його лише частково в сумі 527 854 грн. 50 коп., а саме:

- 20.04.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 110 166 грн. 00 коп.;

- 11.05.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 82 784 грн. 90 коп.;

- 29.05.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 44 903 грн. 60 коп.;

- 19.07.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 15 000 грн. 00 коп.;

- 28.08.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 125 000 грн. 00 коп.;

- 25.09.2012 здійснена оплата рахунку № СФ-0000024 від 12.04.2012 в сумі 50 000 грн. 00 коп.;

- 27.12.2013 здійснена оплата згідно договору № 05/02-12 від 01.02.2012 в сумі 100 000 грн. 00 коп.

При цьому, сторонами підписано двосторонній акт звірки взаємних розрахунків станом на 06.06.2012, відповідно до якого станом на 06.06.2012 заборгованість на користь позивача складає 612 135 грн. 10 коп.

У зв'язку з порушенням строків оплати отриманого товару, позивачем надсилалась відповідачу претензія № 389 від 23.09.2013 щодо погашення заборгованості, яка утворилась на той час, в сумі 575 163 грн. 50 коп. (а.с.38-40), яка не була задоволена відповідачем.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за переліченими вище видатковими накладними настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 475 163 грн. 50 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, сторони у пункті 7.5. узгодили, що у разі порушення строків оплати винна сторона зобов'язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі пункту 7.5. договору та статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за весь період прострочення в сумі 100 889 грн. 55 коп. та 3% річних - в сумі 19 964 грн. 71 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок здійснений за періодом прострочення з 28.12.2013 по 11.12.2014, який не виходить за межі визначеного судом періоду прострочення, судом також перевірені індекси інфляції, які застосовані позивачем при здійсненні розрахунку, та встановлено, що вони відповідають дійсним, а отже розрахунок позивача визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а, відповідно, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 100 889 грн. 55 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 19 964 грн. 71 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок здійснений за періодом прострочення з 16.08.2013 по 27.12.2013 на суму 575 163 грн. 50 коп., та з урахуванням часткової оплати відповідачем 27.12.2013 в сумі 100 000 грн. 00 коп., за періодом з 28.12.2013 по 11.12.2014 на суму 475 163 грн. 50 коп., що не виходить за межі визначеного судом періоду прострочення, Отже, судом встановлено, що застосовані позивачем у розрахунку періоди є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та враховують дійсні суми заборгованості станом на момент початку кожного періоду, а отже розрахунок позивача визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а, відповідно, вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 19 964 грн. 55 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Крім того, позивач 06.01.2015 (в день звернення з позовною заявою) подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на поточних рахунках відповідача в разі відсутності грошових коштів на рахунках відповідача, позивач просить суд накласти арешт на майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу. Вказана заява позивача мотивована тим, що існує очевидна небезпека невиконання рішення у цій справі, оскільки відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором, що призвело до утворення значної заборгованості перед позивачем.

Так, відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати її. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, позивачем не наведено обставин які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, суду не надано жодних доказів того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

При цьому слід зауважити, що абзац 3 частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір передбачає зменшення розміру судового збору з позовної заяви, поданої після подання заяви про вжиття запобіжних заходів або забезпечення позову, на розмір судового збору, сплаченого за подання заяви про вжиття запобіжних заходів чи заяви про забезпечення позову. Зазначене зменшення розміру судового збору здійснюється і в разі одночасного (в один і той же день) подання до господарського суду позовної заяви і заяви про забезпечення позову, в тому числі при об'єднанні їх в одному документі.

Передбачене згаданою нормою зменшення розміру судового збору не ставиться Законом у залежність від результатів судового розгляду (пункту 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України").

Як вбачається з матеріалів справи, за подання позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" сплачений судовий збір у сумі 11 954 грн. 89 коп. згідно платіжного доручення № 463 від 12.12.2014 (а.с. 10), за подання заяви про забезпечення позову - у сумі 1 827 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення № 470 від 12.12.2014 (а.с.67).

Між тим, позовна заява та заява про забезпечення позову подана до господарського суду Дніпропетровської області в один день 06.01.2015, що підтверджується відміткою про їх отримання. Таким чином, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" розмір судового збору підлягає зменшенню на суму 1 827 грн. 00 коп., а зазначена сума відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 закону України "Про судовий збір" підлягає поверненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс".

Відповідно до пункту 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом).

При цьому, 02.02.2015 позивач звернувся до суду із заявою про повернення суми помилково сплаченого судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп.

Розглядаючи питання повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп., судом встановлено, що до матеріалів справи додано примірник платіжного доручення № 470 від 12.12.2014, який вже було використано позивачем в інший справі, стосовно чого канцелярією господарського суду Дніпропетровської області 06.01.2015 було складено довідку про те, що платіжне доручення № 470 від 12.12.2014 на суму 1 827 грн. 00 коп. було використане в справі № 904/10040/14.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп. за подання заяви про забезпечення позову та задоволення вище вказаної заяви позивача.

Також слід зазначити, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (пункт 2.1 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата з 1 січня 2015 року становить 1 218 грн. 00 коп. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 11 954 грн. 89 коп. згідно з платіжним дорученням № 463 від 12.12.2014 замість 11 920 грн. 36 коп. (2% ціни позову).

Таким чином, при звернені з позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 34 грн. 53 коп. (11 954,89 грн. - 11 920,36 грн.).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, з державного бюджету України підлягає поверненню позивачу надмірно сплачений судовий збір в розмірі 34 грн. 53 коп.

Згідно із статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача у розмірі 5 799 грн. 01 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 66, 67, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" про забезпечення позову.

Відмовити у задоволенні заяви про повернення суми помилково сплаченого судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп.

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (53600, Дніпропетровська область, смт. Покровське, вул. 40 років Жовтня, 17-А; ідентифікаційний код 30699186) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 43; ідентифікаційний код 36790154) 475 163 грн. 50 коп. - основного боргу, 100 889 грн. 55 коп. - інфляційних втрат, 19 964 грн. 71 коп. - 3% річних та 11 920 грн. 36 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Український аграрний ресурс" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 43; ідентифікаційний код 36790154) надмірно сплачений судовий збір в розмірі 34 грн. 53 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 463 від 12.12.2014, яке знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко