КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 911/4782/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність №153 від 05.03.2014 р.)

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах»

на рішення господарського суду Київської області від 12.01.2015 р.

у справі №911/4782/14 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» про стягнення з відповідача 86147,79 грн. основного боргу, 1069,17 грн. процентів річних та 8203,04 грн. пені.

12.01.2015 р. позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просив суд стягнути з відповідача 86147,79 грн. боргу за поставлений, на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р., товар, 5516,66 грн. інфляційних втрат та 767,10 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 12.01.2015 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 86147,79 грн. боргу за товар поставлений, на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р., 5505,84 інфляційних втрат, 767,10 грн. 3% річних та 1848,00 грн. судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Підприємство споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та направити справу на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 02.02.2015 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи без участі представника відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

28.03.2014 р. позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 112167,24грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. на суму 57090,60 грн. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р. на суму 55076,64 грн. (а.с. 24-25), підписаними та скріпленими печатками обох сторін.

Позивач стверджує, що відповідач свій обов'язок, передбачений ст. 692 ЦК України з оплати отриманого товару, виконав частково, сплативши позивачу 26019,45грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 86), решту боргу у розмірі 86147,79 грн. не сплатив, що підтверджується банківською випискою (а.с. 86) та не спростовано відповідачем. Борг відповідача перед позивачем за поставлений, на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014р . та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р., товар становить 86147,79 грн. (112167,24 грн. - 26019,45 грн.), що підтверджується банківською випискою (а.с. 86), актом звірки розрахунків (а.с. 85), підписаним та скріпленим печатками обох сторін.

Предметом позову, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 72-73), є вимоги про стягнення 86147,79грн. боргу за поставлений, на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р., товар, 5516,66 грн. інфляційних втрат та 767,10 грн. 3 % річних.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на момент розгляду даної справи в господарському суді не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи та відповідачем не спростовано, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимога позивача про стягнення 86147,79 грн. боргу за поставлений, на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р., товар є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати отриманого на підставі товарно-транспортних накладних № ПТН-038358 від 28.03.2014 р. та № ПТН-038359 від 28.03.2014 р. товару, позивачем за період з липня 2014 р. по жовтень 2014 р. нараховано 5516,66 грн. інфляційних втрат та 767,10 грн. 3 % річних за період з 26.06.2014 р. по 27.10.2014 р.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. 74-76), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що арифметично вірний розрахунок інфляційних втрат за період з липня 2014р. по жовтень 2014р. та 3 % річних за період з 26.06.2014р. по 27.10.2014р. складає 5505,84грн. інфляційних втрат та 767,10грн. 3 % річних. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню у розмірі 5505,84 грн., а вимога про стягнення 767,10 грн. 3 % річних підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підприємством споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах», в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на порушення норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Київської області від 12.01.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 12.01.2015 р. у справі №911/4782/14 залишити без змін.

Справу №911/4782/14 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун