ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.02.15р. Справа № 904/452/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (м. Київ)

до Публічного акціонерного товариства "Актабанк" (м. Дніпропетровськ)

про розірвання договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 та зобов'язання повернути залишок коштів на рахунку в розмірі 67 589 грн. 84 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Бондарчук Д.М. - представник (довіреність № б/н від 02.06.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (далі-позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій на момент звернення із нею до суду просило зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Актабанк" (далі-відповідач) перерахувати залишок коштів на рахунку № 4681 в розмірі 67 589 грн. 84 коп. на розрахунковий рахунок № 9003, відкритий в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк" в м. Києві (МФО 300584).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011, що полягає у невиконанні розрахункових операцій позивача, та, відповідно, порушенні прав клієнта на безперешкодне розпорядження своїми коштами. Також позивач посилається на порушення відповідачем норм статей Цивільного кодексу України, Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні".

Зокрема, у позовні заяві позивач зазначає, що внаслідок укладання між позивачем та відповідачем 21.11.2011 договору № В10-0465/Т/304681 про надання в користування системи "Клієнт-Банк "IFOBS", на підприємстві позивача встановлена зазначена система дистанційного обслуговування, яка забезпечує електронні платежі.

Так, 01.08.2014 та 11.08.2014 позивач електронними платіжними дорученнями № 9758 та № 9759, відповідно, доручив відповідачу перерахувати кошти з рахунку № 4681 на рахунок № 9835, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ВТБ Банк" в сумі 24 700 грн. 00 коп. та 3 300 грн. 00 коп., відповідно, але вказані розрахункові документи не були виконані банком.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 10.02.2015.

Представник позивача у судове засіданні 10.02.2015 з'явився, але вимоги вище вказаної ухвали суду у повному обсязі не виконав. Крім того, з метою забезпечення правильного вирішення спору, в порядку підготовки справи до розгляду виникла необхідність витребувати додаткові докази.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, при цьому, 06.02.2015 до суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що постановою правління Національного банку України від 16.09.2014 № 576 Публічне акціонерне товариство "АктаБанк" віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.09.2014 № 90, яким з 17.09.2014 по 17.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк". Також відповідач зазначав, що відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. В розумінні статей 509, 510, 626 Цивільного кодексу України, позивач є саме кредитором по відношенню до відповідача. Також відповідач наголошував, що 16.01.2015 на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладників фізичних осіб за № 6 розпочато процедуру ліквідації, при цьому відповідач зазначав, що позивачу, як кредитору, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії (22.01.2015), ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду необхідно заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Від позивача 19.02.2015 надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач зазначає, що у повному обсязі підтримує доводи, викладені у позовній заяві, при цьому, просить суд змінити позовні вимоги та зобов'язати відповідача повернути залишок коштів на рахунку № 4681 в розмірі 67 589 грн. 84 коп.

У судовому засіданні 23.02.2015, до початку розгляду справи по суті, позивач звернувся із заявою, в якій просив суд розірвати договір на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 з підстав, викладених у позовній заяві. Також позивач наполягав на задоволенні вимог щодо зобов'язання відповідача повернути залишок грошових коштів в сумі 67 589 грн. 84 коп.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Разом з тим суд зазначає, що в пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 статті 22 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Так, судом встановлено, що заявами про зміну позовних вимог позивачем змінено предмет позову, при цьому позивач наголошує, що ним підтримуються доводи, викладені в позовній заяві, отже позивач просить задовольнити позовні вимоги, з урахуванням їх зміни, з підстав, викладених у позовній заяві. Враховуючи викладене, підстава позову при цьому не змінюється. Крім того, у судовому засіданні 10.02.2015 не було розпочато розгляд господарським судом справи по суті, пізніше в судовому засіданні 23.02.3015 заяву про зміну позовних вимог також заявлено до початку розгляду справи по суті, а позивачем при поданні вказаної заяви дотримано вимоги процесуального законодавства в цій частині.

Так, судом прийнята заява про зміну позовних вимог (вх. суду 10502/15 від 19.02.2015), а також заява, яка була заявлена позивачем у судовому засідання до початку розгляду справи по суті, до розгляду і справа розглядається з урахуванням зміни предмету позову.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в матеріалах справи міститься поштове повідомлення № 885 121), яке свідчить про отримання ухвали суду від 27.01.2015 відповідачем 02.02.2015.

Також в матеріалах справи міститься поштове повідомлення № 854 559), яке свідчить про отримання ухвали суду від 10.02.2015 відповідачем 16.02.2015. Крім того, відповідачем до початку розгляду справи по суті подане заперечення на позовну заяву.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Оскільки неможливість присутності в судовому засіданні представника відповідача документально підтверджена не була, надані позивачем матеріали справи та оригінали документів дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1 і 2 статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

21.11.2011 між Публічним акціонерним товариством "Актабанк" (далі - Банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (далі - Клієнт, відповідач) укладений договір на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого Банк відкрив Клієнту поточний рахунок № 4681 у національній та/або іноземній валюті для зберігання грошей та здійснення розрахунково-касового обслуговування Клієнта (надання послуг, які пов'язані з переказом коштів з/на рахунку/ок Клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також із здійсненням інших розрахунково-касових операцій) за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 3.1.1. договору Банк має право використовувати кошти на рахунку Клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до пункту 3.3.2. договору Банк зобов'язується вчасно виконувати розрахункові та касові операції відповідно до нормативних документів Національного банку України, законодавства України й умов договору.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що договір укладений на невизначений строк, набирає чинності з дня його підписання обома сторонами. Дія договору припиняється за згодою сторін або у випадках, визначених законодавством України та/або цим договором.

Згідно з пунктом 2.4. договору при здійсненні розрахунково-касових операцій Клієнт використовує порядок і форми розрахунків, що передбачені чинним законодавством і нормативними актами Національного банку. Розрахунковий документ на переказ може бути паперовим або електронним. Електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Подання електронного документу здійснюється за допомогою системи дистанційного обслуговування "Клієнт-Банк", "Інтернет-Банкінг" або іншої системи, про що укладається відповідний договір.

Так, між позивачем та відповідачем 21.11.2011 було укладено договір № В10-0465/Т/304681 про надання в користування системи "Клієнт-Банк "IFOBS", внаслідок чого на підприємстві позивача встановлена зазначена система дистанційного обслуговування, яка забезпечує електронні платежі.

З урахуванням умов укладених сторонами договорів, 01.08.2014 та 11.08.2014 позивач електронними платіжними дорученнями доручив відповідачу перерахувати кошти, а саме:

- платіжним дорученням № 9758 від 01.08.2014 позивач доручив перерахувати кошти з рахунку № 4681 на рахунок № 9835, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ВТБ Банк" у сумі 24 700 грн. 00 коп.;

- платіжним дорученням № 9759 від 11.08.2014 позивач доручив перерахувати кошти з рахунку № 4681 на рахунок № 9835, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ВТБ Банк" у сумі 3 300 грн. 00 коп.

В пункті 2.3.2 договору сторони встановили, що Банк відмовляє Клієнту у наданні послуг (проведенні операцій) та/або відмовляє у виконанні наданих Клієнтом розрахункових та/або касових документів за цим договором у випадках:

- якщо на рахунку Клієнта недостатньо коштів для виконання поданого Клієнтом розрахункового, касового документу або заяви про купівлю або продаж іноземної валюти та одночасної сплати банку разової комісії за надання/виконання такої операції/послуги;

- якщо запитувані Клієнтом послуги/операції не передбачені тарифами банку або у банку відсутні технічні можливості щодо їх надання/проведення;

- в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно пункту 3.1.5 договору банку надано право відмовляти у здійсненні/забезпеченні розрахункових та/або касових операцій клієнта у випадках, передбачених цим договором, та/або при наявності фактів, що свідчать про порушення клієнтом законодавства України, банківських правил оформлення платіжних інструментів та/або у випадку виникнення сумнів у дійсності розрахунково-касових документів та законності проведення операцій, що підлягають фінансовому моніторингу відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом", неможливості здійснення ідентифікації клієнта відповідно до вимог чинного законодавства України та у зв'язку з невиконанням зобов'язань клієнта, встановлених пунктом 3.4.7 договору.

Пунктом 2.5 договору визначено, що розрахункові та касові документи клієнта приймаються протягом операційного дня. Розрахункові документи, які надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження згідно умов договору. Розрахункові документи, які надійшли після розрахункового часу Банк виконує наступного робочого дня згідно умов договору.

Згідно з умовами договору банк зобов'язаний належним чином виконувати умови цього договору та вимоги чинного законодавства, вчасно виконувати розрахункові та касові операції відповідно до нормативних документів Національного банку України, законодавства України й умов даного договору.

В свою чергу, клієнт має право розпоряджатись коштами, що є на його рахунку на власний розсуд за винятком випадків обмеження права клієнта на розпорядження коштами згідно вимог чинного законодавства та/або випадків, встановлених цим договором. Клієнт має право вимагати своєчасного й повного здійснення розрахунків та інших послуг банка відповідно до умов договору.

Однак, Банк зобов'язання щодо виконання доручення Клієнта на безготівкове перерахування належних коштів не виконав.

У зв'язку з викладеними обставинами позивач листом (а.с.63) звернувся до відповідача з вимогою вжиття заходів щодо невідкладного виконання банком розрахунково-касових операцій за рахунком позивача своєчасно та в повному обсязі.

Вказані вимоги позивача не були виконані відповідачем.

Пізніше, у зв'язку з невиконанням Публічним акціонерним товариством "Актабанк" платіжного доручення на переказ коштів, позивач звертався до Національного банку України, який листом від 15.08.2014 № 25-112/44844 (а.с.64) повідомив, що відповідно до пункту 32.8 статті 32 Закону України статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" спори, пов'язані із здійсненням банку переказу, розглядаються в судовому порядку.

Крім того, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив:

- перерахувати залишок коштів на рахунку № 4681 в розмірі 67 589 грн. 84 коп. на розрахунковий рахунок № 9003, відкритий в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк" в м. Києві (МФО 300584);

- закрити поточний рахунок позивача № 4681 в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк";

- розірвати договір № В10-0464/Т/304681 на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку. Вказана заява отримана відповідачем 07.11.2014, про що мається відмітка банку (а.с.66-67).

Вказана заява позивача була залишена відповідачем без задоволення з огляду на те, що згідно з частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

На час розгляду спору у суді, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору не надав. Крім того, відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку із прийняттям рішення про запровадження в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк" тимчасової адміністрації, початком 16.01.2015 процедури ліквідації банку.

При цьому, відповідно до статті 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунку може буди розірваний з ініціативи клієнта у будь-який час.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з нормами статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його поточних рахунках, відкритих в банку на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011.

Внаслідок невиконання відповідачем умов договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 позивач був позбавлений права розпоряджатись своїми коштами. Це є істотним порушенням відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині розірвання договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011.

Станом на 17.09.2014 залишок коштів на поточному рахунку позивача, що був відкритий у Банку становив 67 589 грн. 84 коп. (лист відповідача від 19.11.2014 № 5055).

Так, представник позивача у судовому засіданні наголосив, що внаслідок неправомірних дій відповідача, він не може надати виписку по своєму рахунку станом на дату звернення із позовною заявою, оскільки банк в односторонньому порядку відключив його від системи "Клієнт-Банк "IFOBS", при цьому представник зазначав, що станом на теперішній час на поточному рахунку знаходиться сума, що визначена ним у позовній заяві та листі відповідача від 19.11.2014, оскільки з того часу він був позбавлений права користуватися своїми грошовими коштами на рахунку.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, встановив також наступне.

Постановою Правління Національного банку України від 16.09.2014 № 576 Публічне акціонерне товариство "Актабанк" віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.09.2014 № 90, яким з 17.09.2014 по 17.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк".

Пізніше виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 144 від 15.12.2014 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк" до 17.01.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Правління Національного банку України від 15.01.2015 № 19 було відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Публічне акціонерне товариство "Актабанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 6 від 16.01.2015 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Актабанк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.

Так, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Укладений між сторонами договір № В10-0464/Т/304681 на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку від 21.11.2011 за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положеннями статті 1071 Цивільного кодексу України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 1089 Цивільного кодексу України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 3 статті 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. При цьому, вказані строки визначені і в пункті 2.5 укладеного між позивачем та відповідачем договору.

Приймаючи рішення суд виходив також із наступного.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Статтею 59 Закону України "Про банки і банківську" регламентовано, що діяльність зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини 1 цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

Щодо заперечень відповідача господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 16 статті 2 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

При цьому суд зауважує, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значенні "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

З огляду на викладене та враховуючи те, що вимога позивача до відповідача не є майновою вимогою, а є вимогою про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, зокрема повернути грошові кошти, що перебувають на рахунку позивача, відкритого у відповідача, а отже, позивач не є кредитором відповідача, на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 12.11.2014 у справі № 910/9232/14, від 29.10.2014 у справі № 910/5560/14 та від 18.12. 2014 у справі № 910/11139/14.

Відповідно до частини 5 статті 341 Господарського кодексу України установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як встановлено судом вище, пункт 2.5 договору передбачає, що розрахункові та касові документи Клієнта приймаються протягом операційного дня. Розрахункові документи, які надійшли до банку протягом операційного часу, Банк виконує в день їх надходження згідно умов договору. Розрахункові документи, які надійшли після операційного часу, Банк виконує наступного робочого дня згідно умов договору.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом (стаття 1074 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (пункт 1.12.) встановлено, що банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку" (додаток 23); ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Пунктом 8.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Згідно із статтею 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. Безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти, зокрема, платіжні доручення.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України ''Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 1.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976 доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, встановлений законодавством України.

Позивач у судовому засіданні наголосив, що не має на меті зберігати кошти з метою захисту від інфляції та отримання прибутку (депозит тощо). Крім того, відсутність вказаного наміру підтверджується поданням заяви про розірвання договору, закриття рахунку та перерахування грошових коштів, що на ньому перебувають.

Як наголошував представник позивача у судовому засіданні, Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" за допомогою цих коштів проводило свою господарську діяльність, а отже за допомогою цього позивач забезпечував проведення своєї діяльності, як суб'єкт господарювання.

Законодавство України розмежовує види договорів які укладаються з банками, і види рахунків, які відкриваються банками для клієнтів. Згідно з пунктом 7.1 статті 7 Закону України ''Про платіжні системи та переказ коштів в Україні'' банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

Поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України (пункт 7.1.2).

Використання поточного рахунку Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" повністю відповідає законодавству України, зокрема, частині 2 статті 341 Господарського кодексу України, за якою для здійснення розрахунків суб'єкти господарювання зберігають грошові кошти в установах банків на відповідних рахунках.

Стаття 342 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання відкривають рахунки для розрахунків у банках, а розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальновідомо, що сфера застосування готівкового обігу досить обмежена.

У статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність":

Розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження такого права за рішенням суду, випадках підозри у фінансуванні тероризму і "відмиванні грошей" та інших випадках, передбачених законодавством.

Ця стаття відсилає до статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність", за якою обмеження юридичних осіб у користуванні коштами, що знаходяться на рахунках банків, здійснюється виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або накладення арешту, в порядку встановленому законом. Зупинення видаткових операцій клієнтів банку здійснюється виключно в разі накладення арешту.

У частині 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" міститься обмеження щодо здійснення діяльності банку під час тимчасової адміністрації. Але ці обмеження не поширюються на зобов'язання, які пов'язані з обслуговуванням банком господарської діяльності суб'єктів господарювання, і тому посилання банків на таку підставу є незаконним. Суд зазначає, що пунктом 1 частини 6 цієї ж статті визначено, що обмеження не поширюються за договорами банківського рахунку.

Також, в договорі визначено, що Банк гарантує Клієнту безперешкодно розпоряджатись його коштами.

У частині 5 статті 341 Господарського кодексу України передбачено, що установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Грошові кошти в сумі 67 589грн. 84 коп. є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп", а не банку.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" є саме Клієнтом банку, а не його вкладником чи іншим вигодонабувачем.

Правовий режим коштів на поточному рахунку має особливий статус на відміну від інших видів договорів та рахунків.

Клієнт не обмежений у праві розпоряджатись своїми коштами, крім випадків передбачених законодавством. Постанови державного виконавця чи рішення суду про арешт або про заборону користуватись Товариству з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" коштами на своєму рахунку не існує, а тому Банк грубо порушує права свого Клієнта.

Грошові кошти на поточних рахунках банків не мають ознак строковості.

Це кошти, завдяки яким підприємство підтримує свою "життєдіяльність" і без яких може збанкрутувати. Знаючи про законність вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп", відповідач неправомірно утримує ці кошти і повертати їх законному власнику не збирається, посилаючись при цьому на норми законодавства, яке не може застосовуватись до даної ситуації.

Також суд наголошує, що аналіз статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказує на те, що цей Закон покликаний врегулювати відносини між вкладниками банку - виключно фізичними особами і органів, що представляють Державу, яка гарантує саме населенню повернення вкладів. З метою повернення вкладів людям був створений Фонд гарантування вкладів, який існує завдяки внескам банків. Адже найбільшим кредитором економіки є населення, яке за сприятливих умов "кредитує" банки. Разом з тим, визначення термінів у статті 2 Закону містить поняття, що за своїм змістом розраховані тільки на фізичних осіб.

Суд зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" ніякого вкладу у відповідача не мав.

Таким чином, Закон виключає з-під своєї дії тих клієнтів, яким банк надавав розрахунково-касове обслуговування.

Щодо природи договору банківського рахунку суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Сам поточний (банківський) рахунок є законодавчо встановленим способом зберігання коштів клієнтів, а можливості такого рахунку є засобом розрахунків з підприємствами, бюджетом тощо.

Гроші, що знаходяться на поточному рахунку, відкритому на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп".

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії і мають найвищу юридичну силу, то Основний Закон Держави має пріоритет у застосуванні перед Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ніхто і ніяким чином не має права позбавляти особу користуватись, розпоряджатись і володіти своєю власністю. Відтак, дії відповідача суперечать Конституції і є протиправними.

В частині 1 статті 321 Цивільного кодексу України також визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Крім того, надіслання розпорядження Клієнта на виконання платіжного доручення Банком є способом користування і володіння своїм майном.

Суд ще раз наголошує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" є саме клієнтом Публічного акціонерного товариства "Актабанк", а не кредитором, як те вважає відповідач.

За статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Тобто, власники поточних (не депозитних, кредитних або інших) рахунків, відкритих в установі банку, не є кредиторами банку стосовно коштів, які зберігаються на відповідних рахунках, адже ці кошти належать не банку, а власникам рахунків, а, відтак, на операції з цими коштами жодним чином не може розповсюджуватися мораторій, до того ж, зупинення операцій за цими рахунками навіть теоретично не може призвести до "відновлення платоспроможності банку", адже відновлювати власну фінансову стійкість можна лише за рахунок власних активів, а не за рахунок коштів, що належать третім особам.

Зі змісту Глави 72 Цивільного кодексу України, зокрема статей 1066-1068 Цивільного кодексу України, випливає, що за своєю суттю договір на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 є договором про надання послуг. Відтак, зобов'язання Банку виконувати доручення Клієнта, включаючи розпорядження на переказ коштів, не є грошовим чи майновим зобов'язанням, бо клієнт доручає банку виконати операцію своїми коштами, а не коштами банку.

Тобто, предметом позову є зобов'язання відповідача надати послугу, а не сплатити гроші.

Таким чином, відповідач, як Банк, не має перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" зобов'язань майнового (грошового) характеру, а його зобов'язанням є лише послуга, надання якої Публічне акціонерне товариство "Актабанк" взяв на себе.

За надання послуг відповідач отримував з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" передбачену договором комісійну винагороду (пункт 2.2.1. договору).

Неправомірність дій полягає в бездіяльності Публічного акціонерного товариства "Актабанк" по відношенню до свого клієнта з безпідставним посиланням на факт введення тимчасової адміністрації.

Введення тимчасової адміністрації є наслідком проведення самим Публічним акціонерним товариством "Актабанк" своєї господарської діяльності та неефективного менеджменту. Тобто, ця обставина виникла з вини самого відповідача і перекладати її на плечі третіх осіб є недопустимим.

Також суд зазначає, що час розгляду справи в суді не впливає на обов'язок особи дотримуватись взятих на себе зобов'язань, які не були виконані вчасно, що підтверджується наступним.

Правовідносини, що виникли з договору, зобов'язують Банк здійснювати обслуговування Клієнта, а не передавати свої кошти чи майно. Встановлені частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження не поширюються щодо обслуговування поточних операцій. Ці обмеження стосуються виключно кредиторів банку, вкладників (депозити тощо), примусового стягнення майна і коштів, що належить банку, грошових зобов'язань, штрафних санкцій тощо.

В той же час частина 6 цієї статті, навпаки, вказує про відсутність будь-яких обтяжень щодо договорів банківського рахунку.

Стаття 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" роз'яснює як формується ліквідаційна маса банку та яке її наповнення.

Так, до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку, тобто все те, що належить банку.

Відповідно до частини 2 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" "...до ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом...". І це логічно, бо кошти на поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" Банку не належать.

В цій же частині цієї статті закріплено: "...Майно, щодо якого банк є користувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору.".

Дане положення є повним відображенням загального правила, яке закріплене у частині 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 341 Господарського кодексу України і пункту 7.1.2 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", а тому Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" вимагає приведення поведінки Публічного акціонерного товариства "Актабанк" у рамки правового поля.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу залишок грошових коштів на рахунку № 4681 в розмірі 67 589 грн. 84 коп. з огляду на описані вище обставини, що встановлені судом.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Так, господарським судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства не перерахував кошти згідно платіжного доручення № 9758 від 01.08.2014 щодо перерахування коштів у сумі 24 700 грн. 00 коп. з рахунку № 4681 на рахунок № 9835, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ВТБ Банк", а також платіжне доручення № 9759 від 11.08.2014 щодо перерахування коштів в сумі 3 300 грн. 00 коп. з рахунку № 4681 на рахунок № 9835, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ВТБ Банк", що обумовило звернення позивача до банку з заявою про перерахування залишку коштів на рахунку № 4681 в розмірі 67 589 грн. 84 коп. на розрахунковий рахунок № 9003, відкритий в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк" в м. Києві (МФО 300584), закриття поточного рахунку позивача № 4681 в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк" та розірвання договору № В10-0464/Т/304681 на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку. Вказана заява отримана відповідачем 07.11.2014, про що мається відмітка банку (а.с.66-67).

В листі № 5055 від 19.11.2014 відповідач повідомив про запровадження тимчасової адміністрації та необхідність задоволення вказаних вимог позивача саме у цій процедурі.

Вказані платіжні доручення, подані в межах залишку коштів на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп", але не були виконані відповідачем.

Суд звертає увагу, що тимчасова адміністрація була запроваджена в Публічному акціонерному товаристві "Актабанк" з 17.09.2014, а платіжні доручення були отримані банком - 01.08.2014 та 11.08.2014, а отже до настання цієї події. Відповідачем не доведено суду наявність обставин, наведених у статті 1090 Цивільного кодексу України, які б унеможливлювали виконання ним платіжних доручень позивача.

Таким чином, відповідачем були порушені приписи договору на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011 в частині належного виконання розрахункових та касових операцій згідно платіжних доручень № 9758 від 01.08.2014 та № 9759 від 11.08.2014, а також приписи чинного законодавства, що регулюють відносини в цій сфері.

Щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації Публічного акціонерного товариства "Актабанк" згідно постанови Правління Національно Банку України від 15.01.2015 № 19, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

В свою чергу, банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Приписами статті 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема, визначено, що юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що банківська установа має право здійснювати банківську діяльність виключно на підставі ліцензії Національного банку України.

На момент вирішення спору постановою правління Національного банку України № 19 від 15.01.2015р. відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Актабанк", але суд приходить до висновку, що наявність вказаної обставини не може бути перешкодою для відновлення порушених прав позивача, що встановлені вказаним рішенням суду, при цьому суд не встановлює зобов'язання відповідача здійснити саме банківську операцію.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Також слід зазначити, що за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 розміру мінімальної заробітної плати (пункт 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата з 1 січня 2015 року становить 1 218 грн. 00 коп. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 437 грн. 00 коп. згідно з платіжним дорученням № 1501 від 03.11.2014 та квитанції № NO29N49371 від 23.02.2015 (1830,00 грн. + 607,00 грн.) замість 2 436 грн. 00 коп. (1 розміру мінімальної заробітної плати за кожну із двох немайнових вимог позивача).

Таким чином, при звернені з позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 1 грн. 00 коп. (2 437,00 грн. - 2 436,00 грн.).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, з державного бюджету України підлягає поверненню позивачу надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1 грн. 00 коп.

Згідно із статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача у розмірі 2 436 грн. 00 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розірвати договір на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку № В10-0464/Т/304681 від 21.11.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством "Актабанк" (ідентифікаційний код 35863708) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (ідентифікаційний код 35634872).

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Актабанк" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Шевченко, 53; ідентифікаційний код 35863708) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 38-Б/12; ідентифікаційний код 35634872; р/р 9003 в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк", МФО 300584) грошові кошти у сумі 67 589 грн. 84 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Актабанк" (49000, м.Дніпропетровськ, вул. Шевченко, 53; ідентифікаційний код 35863708) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 38-Б/12; ідентифікаційний код 35634872; р/р 9003 в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк", МФО 300584) 2 436 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м.Київ, вул. Ш. Руставелі, 38-Б/12; ідентифікаційний код 35634872; р/р 9003 в Публічному акціонерному товаристві "Сітібанк", МФО 300584) надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1 (одна) грн. 00 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 1501 від 03.11.2014, яке знаходиться в матеріалах справи.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко