КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа№ 910/16857/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Воробей Є.В. - представник, дов. б/н від 10.07.2014;

від відповідача: Сінькевич В.А. - представник, дов. № 01-22/6-100 від 17.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.11.2014

у справі № 910/16857/14 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Приватного науково-виробничого підприємства "Синапс"

до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про стягнення 3 760 174,58 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 21.01.2015 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/16857/14 до 02.02.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.11.2014 у справі № 910/16857/14 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 2 783 337,50 грн. основного боргу, 167 686,55 грн. 3% річних, 378 686,41 грн. пені, 54 114,66 грн. витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що враховуючи двостороннє коригування ціни за виконані позивачем в травні 2012р. роботи, за відповідачем рахується борг за виконані підрядні роботи в розмірі 2 783 337,50 грн. - різниця між коригованою ціною та загальної вартість виконаних будівельних робіт у вказаний період; здійснений позивачем розрахунок 3% річних відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню; здійснений позивачем розрахунок пені відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, разом з тим, відповідач заявив про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності; судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 12.08.2014, про що свідчить штамп господарського суду міста Києва на позовній заяві від 11.08.2014; враховуючи викладене, строк позовної давності у даному спорі, в частині вимог про стягнення пені за період з 14.07.2012 по 11.08.2013, сплинув до звернення позивача з позовом; про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності відносно вказаних вимог відповідачем у справі зроблено заяву до винесення рішення; що стосується позовних вимог в частині нарахування пені за період прострочення з 12.08.2013р. по 16.07.2014р., то позивач звернувся з вказаними вимогами в межах строків позовної давності, яка не сплила на час звернення позивача з даним позовом до суду, оскільки вона обчислена щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову та її розмір складає суму 378686,41 грн.; таким чином, вимоги в частині стягнення пені в сумі 378 686,41 грн. за період прострочення з 12.08.2013 по 16.07.2014 підлягають задоволенню; в решті вимог суд відмовляє з огляду на їх безпідставність; відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення договірного зобов'язання; відповідач документів на підтвердження двостороннього відкоригування сторонами у справі обсягу кредиторської заборгованості по рахунках за виконані роботи суду не надав; відповідач не довів та не підтвердив доказами того, що перевірка фінансово-господарської діяльності відповідача та її вимоги стосуються позивача - сторони договору підряду та її вимоги є обов'язковими до виконання останнім, а також не зазначає в якому порядку, визначеному законодавством, повинно відбутися таке коригування.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду Київської області від 04.11.2014 у справі № 910/16857/14 скасувати повністю з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник звертає увагу на те, що відповідно до положень Статуту, відповідач є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, а тому не є розпорядником бюджетних коштів, а саме бюджетною установою; на даний час Паспорта Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2010 № 357, який би передбачав фінансування за виконані позивачем послуги по проекту: "Реконструкція зовнішнього електропостачання (підстанція 110/10 кв., кабельні мережі 110 кв), не затверджено; відповідач, в розумінні ст. 1 Бюджетного кодексу України, є лише одержувачем бюджетних коштів, тому питання виділення бюджетних асигнувань не входить до повноважень відповідача, у зв'язку із чим відповідач не мав законних підстав для здійснення оплати за надані позивачем послуги, оскільки договором, Титулом, Паспортом та Порядком, передбачено фінансування тільки за рахунок бюджетних коштів.

Відповідач, як одержувач бюджетних коштів, листами від 15.07.2013 № 01-22-408, від 25.07.2013 № 05-22-319, від 06.02.2014 № 05-22-9, від 15.04.2014 № 01-22-1050 інформував про наявність кредиторської заборгованості розпорядника бюджетних коштів - Укрєвроінфрапроект.

На думку скаржника, судом не враховано вищезазначеного, не надано правової оцінки обставинам, які унеможливлюють відповідачу здійснити оплату за виконані позивачем роботи, оскільки обов'язку відповідача по оплаті робіт кореспондує обов'язок розпорядника бюджетних коштів виділити бюджетні асигнування.

Як зазначає скаржник, судом не враховано і ту обставину, що законною вимогою Державної фінансової інспекції України про усунення порушень від 05.08.2013 № 05-14/1159 було виявлено факти порушення позивача при визначенні вартості робіт за договором на загальну суму 1 066 853,33 грн.

Скаржник наводить положення ч. 3 ст. 35 ГПК України та вказує на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 826/403/14, яка залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 і звертає увагу на відхилення клопотання від 31.10.2014 № 35-22/1-451 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної фінансової інспекції України.

Скаржник вказує на те, що позивачем не було враховано коригування заборгованості в сумі 1 066 853,33 грн. по розрахунках за виконанні роботи по об'єкту: "Реконструкція зовнішнього електропостачання (підстанція 110/10 кв., кабельні мережі 110 кв) при визначенні ціни позову; строк дії договору сторонами чітко визначений у п. 18.1 договору та встановлений до 31.12.2013, при цьому сторони не погодили, що договір в частині оплати за надані послуги діє до повного виконання зобов'язань по оплаті; на думку скаржника, п. 13.11 договору, за яким нарахування штрафних санкцій (пені) припиняється через 3 роки від дня, коли зобов'язання мало бути виконаним, суперечить нормі ЦК України; також, скаржник вважає, що вимоги про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційного збільшення боргу нараховані у період, коли умови договору щодо їх застосування вже не діяли, після закінчення строку дії договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання; відповідно до п. 3.5 договору фінансування робіт (будівництва об'єкта) здійснюється за рахунок бюджетних коштів, але лише відповідно до виділених асигнувань; з урахуванням ст.ст. 2, 19 Бюджетного кодексу України, відповідач у розумінні цього Кодексу є учасником бюджетного процесу, тобто наділений бюджетними повноваженнями; підписання відповідачем не оплачених актів прийому-передачі виконаних робіт, за якими утворилась заборгованість, не є бюджетним зобов'язанням, оскільки, виходячи з апеляційної скарги, на час їх підписання відповідні бюджетні асигнування виділено не було та відповідні зміни до Паспорту Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 з футболу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2010 № 357, а так само Паспорт на 2013р., не затверджені на даний час; відповідно до п.п. 1.6, 3.6 договору, в залежності від реального фінансування видатків замовника обсяги закупівлі робіт за цим договором можуть зменшуватись, однак, відповідач не звертався до позивача з пропозицією зменшити обсяги закупівлі робіт, натомість, усі акти прийому-передачі ним підписано; відповідач не наводить жодної норми права, яка б зобов'язувала позивача коригувати обсяги заборгованості відповідача та враховувати запропоновані відповідачем до коригування суми при складенні позовної заяви; п. 13.11 договору не змінює строків позовної давності, але вказує на максимальний період, за який триває нарахування штрафних санкцій, така можливість передбачена ч. 6 ст. 232 ГК України; прострочення відповідача з оплати робіт розпочалось 13.07.2012, як про це зазначав позивач у позовній заяві, тобто до закінчення строку дії договору, який визначено кінцевою датою 31.12.2012, а умови нарахування пені визначені в п. 13.11 договору, яким встановлено строк нарахування три роки від дня, коли зобов'язання має бути виконано.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до господарського суду першої інстанції позовну заяву про стягнення з відповідача 2 783 337,50 грн. заборгованості з оплати виконаних робіт, пені у сумі 808 921,76 грн., трьох процентів річних у сумі 167 915,32 грн.; судового збору.

На підставі ст. 22 ГПК України 31.10.2014 позивачем до суду першої інстанції подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 2 783 337,50 грн. заборгованості з оплати виконаних робіт; пеню у сумі 807 777,93 грн., три проценти річних у сумі 167 686,55 грн.

У відзиві від 22.09.2014 відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки, оскільки, як зазначив відповідач, вимоги позивача про стягнення пені заявлені з пропуском позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.02.2011 між позивачем та відповідачем укладено договір № 02.2-14.3-2 підряду на виконання будівельних робіт, відповідно до п. 1.1 якого, позивач, за договором генпідрядник, на підставі робочого проекту "Реконструкція зовнішнього електропостачання (підстанція 110/10 кВ, кабельні мережі 110кВ)", шифр 02.2-24.4.1-18/2008, зобов'язується виконати в повному обсязі роботи з Реконструкції зовнішнього електропостачання (підстанція 110/10 кВ, кабельні мережі 110кВ), на свій ризик власними і залученими силами та способами, визначеними погодженою і затвердженою проектно-кошторисною документацією, та здати роботи відповідачу, за договором замовнику в обумовлені договором строки, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору № 02.2-14.3-2 ціна робіт за договором становить 110 031 603,32 грн. включаючи ПДВ 20% - 18 338 600,55 грн.

Статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Факт виконання позивачем умов договору № 02.2-14.3-2 підтверджується складеними останнім актами приймання виконаних будівельних робіт типова форма № КБ-2в за травень 2012р.: № 67 на суму 1 820 440,99 грн., № 68 на суму 60 669,34 грн., № 69 на суму 124 074,71 грн., № 70 на суму 276 051,34 грн., № 71 на суму 36 345,02 грн., № 72 на суму 283 799,50 грн., № 73 на суму 82 737,46 грн., № 74 на суму 2 243,64 грн., № 75 на суму 7 310,56 грн., № 76 на суму 49 869,28 грн., № 77 на суму 50 625,25 грн., № 78 на суму 363 478,15 грн., № Зп на суму 117 434,71 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, останнім були повністю оплачені роботи відповідно до акту № 65 приймання виконаних будівельних робіт за травень 2012р.

У подальшому сторонами були скориговані суми вартості робіт, про що складені акти (коригування) приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2012р., які мають від'ємні значення та які підписані позивачем та відповідачем без зауважень: № 65 на суму -271 570,88 грн., № 67 на суму -131 188,74 грн., № 2п,3п на суму -22716,76, № 72 на суму -18 135,29 грн., № 76 на суму 3 686,78 грн., за травень 2012р. на -7 600,00 грн. та -36 984,00 грн.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за виконані останнім роботи за договором № 02.2-14.3-2 у розмірі 2 783 337,50 грн.

Відповідно до п. 5.1.2 договору № 02.2-14.3-2 відповідач щомісячно здійснює проміжні платежі позивачу за фактично виконанні роботи, що підлягають фінансуванню за рахунок бюджетних коштів, на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2В) і довідки про вартість виконаних будівельних робіт (та витрати) згідно із наказом Мінрегіонбуду України від 04.12.2009 № 554, зі зменшенням зобов'язань на суму перерахованого авансу згідно із п. 5.1.1 договору; акти приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2в) і довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (КБ-3) позивач готує і передає для підписання уповноваженому представнику відповідача в термін не пізніше 5 робочих днів до закінчення місяця, що слідує за звітнім; відповідач протягом 10 робочих днів зобов'язаний перевірити правильність актів приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2В) та довідки (КБ-3) і підписати їх в частині фактичного виконаних обсягів робіт, або надати письмову вмотивовану відмову в підписанні такого акту (форми КБ-2в) та довідки (КБ-3); у випадку не підписання і не надання письмового обґрунтування відмови в підписанні відповідачем у встановлені цим договором терміни акти приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2В) та довідки (КБ-3), такі подані позивачем документи вважаються підписаними відповідачем та підлягають безумовній оплаті; оплата фактично виконаних робіт здійснюється протягом 15-ти банківських днів з дати підписання вищевказаних документів, за умови наявності відповідного бюджетного фінансування.

Позивач у претензії від 25.06.2013 № 320ЮО.30625 просив відповідача сплатити заборгованість за договором підряду на виконання будівельних робіт № 02.2-14.3-2 від 10.02.2011 у сумі 2 827 781,50 грн., а у повторній претензії від 31.07.2013 № 373.ЮО.30731 просив сплатити частину заборгованості за договором підряду на виконання будівельних робіт № 02.2-14.3-2 від 10.02.2011 у сумі 661 956,20 грн.

У відповіді на вищезазначені претензії № 35-22-306 від 02.09.2013 відповідач повідомив позивачу, що не визнає їх в повному обсязі з причин, наведених у відповіді.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору та вимог цього кодексу (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати заборгованості перед позивачем у розмірі 2 783 337,50 грн. за виконані позивачем роботи згідно із договором № 02.2-14.3-2.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктами 13.3, 13.11 договору № 02.2-14.3-2 сторони погодили, що у разі затримки проміжних платежів або остаточних розрахунків із позивачем, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такого прострочення, від суми заборгованості за кожний день затримки виплати; при остаточному розрахунку за договором суми, що підлягають до сплати будуть збільшені на фактичну суму пені в разі її застосування; нарахування штрафних санкцій (пені) припиняється через три роки від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Позивачем пред'явлені вимоги до відповідача про стягнення з останнього 807 777,93 грн. пені за період з 14.07.2012 по 16.07.2014.

Як вбачається із вхідного штампу, позивачем пред'явлено позов до Господарського суду міста Києва - 12.08.2014.

В ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, із матеріалів справи не вбачається та позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності, отже, немає підстав для висновку про існування зазначених поважних причин.

Таким чином, позивачем пред'явлено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 14.07.2012 по 11.08.2013 після спливу позовної давності.

Здійснивши власний розрахунок пені, апеляційний господарський суд, з урахуванням періодів, зазначених позивачем у розрахунку та спливу позовної давності, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 378 686,41 грн. є правильною, такою, що пред'явлена до спливу позовної давності, а отже, такою, що підлягає стягненню з відповідача.

В позові про стягнення 429 091,52 грн. належить відмовити у зв'язку із спливом позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок позивача, здійснивши власний розрахунок 3% річних, погоджується із господарським судом першої інстанції та вважає суму 3% річних у розмірі 167 686,55 грн. правильною та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги не є такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та матеріалах справи, враховуючи викладене та наступні обставини.

Із матеріалів справи № 910/16857/14 не вбачається того, що рішення у цій справі може вплинути на права і обов'язки Державної фінансової інспекції України, тому залишення без задоволення клопотання про залучення останньої до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідає вимогам ст. 27 ГПК Україні.

Згідно із ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446 встановлено, що касаційний суд обгрунтовано відхилив заперечення МИС щодо неоплати продукції за відсутності бюджетних коштів на реєстраційному рахунку відповідача, оскільки на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

В п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013 № 01-06/374/2013 роз'яснено, що згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором; враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011).

Згідно із ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 826/403/14, у цій постанові встановлено, що обставини протиправності та необґрунтованості п.п. 2, 4, 6, 8 Вимоги Державної фінансової інспекції України № 05-14/1159 від 05.08.2013 не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

У господарській справі № 910/16857/14 обставинами є дії або бездіяльність сторін, щодо виконання своїх зобов'язань за договором № 02.2-14.3-2, умов цього договору та відповідних норм чинного законодавства.

Таким чином, обставини, встановлені рішенням у господарській справі є іншими, ніж обставини, встановлені в адміністративній справі, у зв'язку з чим підстави для застосування ст. 35 ГПК України відсутні.

Як вбачається із вимоги про усунення порушень від 05.08.2013 № 05-14/1159, ці вимоги направлені відповідачу Державною фінансовою інспекцією України за результатами перевірки, оформленої актом ревізії від 20.06.2013 № 05-21/166.

Однак, нормами чинного законодавства не передбачено, що висновки ревізії діяльності відповідача є обов'язковими для позивача, як сторони за договором № 02.2-14.3-2, також зазначений висновок не має юридичної сили беззаперечного доказу, який спростовує погоджені сторонами об'єми, суми вартості виконаних робіт згідно із договором № 02.2-14.3-2.

Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Пунктом 18 договору № 02.2-14.3-2 встановлено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін; строк дії договору закінчується 31.12.2012; закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов'язань, що залишились невиконаними; закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору; якщо договір підписувався сторонами не в один день, то датою набрання ним чинності вважається пізніша дата його підписання.

Як доведено матеріалами справи, позивачем виконано зобов'язання за договором № 02.2-14.3-2 щодо виконання передбачених цим договором робіт та передачі їх відповідачу, а останнім свої договірні зобов'язання стосовно оплати робіт, виконаних та переданих позивачем, у повному обсязі не виконано.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, твердження скаржника про припинення зобов'язання відповідача щодо оплати виконаних робіт згідно із договором № 02.2-14.3-2 є безпідставним.

В п. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, чинним законодавством надано право сторонам встановити у договорі іншу умову щодо припинення нарахування штрафних санкцій, тому умова пункту 13.11 договору № 02.2-14.3-2 не суперечить законодавству.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 04.11.2014 у справі № 910/16857/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" без задоволення.

2. Справу № 910/16857/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено 09.02.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха