КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/9630/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Зеленіна В.О.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явилиcь;

від відповідача: Семеняка В.В. - представник за довіреністю від 28.10.2014 року;

від третьої особи: не з'явилиcь,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфафарм»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року

у справі № 910/9630/14 (головуючий суддя Паламар П.І., судді: Головіна К.І., Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфафарм»

до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»

Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Холдінг Інвест»

про визнання припиненим договору поруки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфафарм» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про визнання припиненим договору поруки № 12/14/1018 від 19.10.2010 року.

Позивач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка холдінг інвест» укладено кредитний договір № 010/14/245/1 від 18 грудня 2007 року.

Виконання третьою особою зобов'язання за вказаним кредитним договором було забезпечене порукою на підставі договору поруки № 12/14/1018 від 19.10.2010 року, укладеним між сторонами у справі.

Посилаючись на те, що договором строк поруки не встановлений, протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором відповідач не пред'явив вимоги до нього, позивач просив на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припинити договір поруки № 12/14/1018 від 19.10.2010 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року та задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з дня прострочення чергової частини кредиту, тобто з 01.01.2012 року, у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, в тому числі і від поручителя як солідарного з позичальником боржника. На реалізацію вказаного права відповідачем і була направлена вимога від 18.01.2012 року на адресу ТОВ «Альфафарм». Отже, апелянт вважає, що саме з цього дня, тобто з 18.01.2012 року почався сплив шестимісячного строку передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, що не було враховано судом першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2015 року, у складі колегії суддів: головуючий суддя - Дідиченко М. А., судді - Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А., прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.02. 2015 року.

Представник позивача у судове засідання 17.02.2015 року не з'явився, однак через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із участю в іншому судовому засіданні.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.02.2015 року заперечував проти задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника позивача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Крім того, нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника.

Враховуючи вищевикладене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача за висновками колегії суддів, не перешкоджає вирішенню справи по суті, суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив суд відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 16.11.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» як правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен банк аваль» (надалі - банк) та позичальниками - Товариством з обмеженою відповідальністю «Боско», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка Холдінг Інвест», Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Укрфарм», Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфафарм» (надалі - позивач), Товариством з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична фірма «КФК», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віто-Фарм» було укладено генеральну кредитну угоду № 010/14/209, згідно з умовами якої відповідач зобов'язувався надати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в генеральній кредитній угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках, що є його невід'ємними частинами.

Загальний розмір заборгованості позичальника по кредитам в рамках генеральної кредитної угоди не повинен перевищувати суми, еквівалентної 42 500 000 грн. Термін користування кредитними коштами встановлювався - до 15.11.2012 року. Конкретні суми кредитів, строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки, об'єкти кредитування, визначаються сторонами окремо в кредитних договорах, що укладаються в рамках даної Угоди.

18.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка Холдінг Інвест» укладено кредитний договір № 010/14/245/1 (надалі - кредитний договір), згідно з умовами якого відповідач зобов'язався відкрити третій особі не відновлювальну кредитну лінію з лімітом 3 000 000 доларів США на строк до 15 листопада 2012 року, а остання - повернути кредит та сплатити за його користування проценти у розмірі передбачені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19.10.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфафарм» (поручитель) був укладений договір поруки № 12/14/1018 (надалі - договір поруки), згідно з умовами якого позивач зобов'язався відповідати перед відповідачем солідарно в повному обсязі за неналежне виконання третьою особою усіх її зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником всіх або окремих кредитних зобов'язань, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначив, що згідно із графіка погашення заборгованості ТОВ «Ніка Холдінг Інвест» прострочило повернення частини кредиту в сум 208 766, 08 дол. США, яку мала сплатити до 31.12.2011 року включно. Тобто з 01.01.2012 року ТОВ «Ніка Холдінг Інвест» вважається таким, що прострочило основне зобов'язання щодо повернення чергової частини кредиту, яке було забезпечено порукою від імені ТОВ «Альфафарм». При цьому, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як кредитор звернулося до ТОВ «Альфафарм» як поручителя з вимогою від 18.01.2012 року про дострокове повернення кредиту, а також сплати процентів та штрафних санкцій за забезпеченим кредитним договором, але до суду з відповідним позовом звернувся тільки в серпні 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Так, колегією суддів встановлено, що частиною 4 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 8.1 договору поруки, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками ті діє до повного виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором та зобов'язань поручителя за цим договором.

Водночас, умова договору поруки (пункт 8.1) про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 252 ЦК України).

Отже при таких обставинах підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України у постанові від 23.05.2012 року по справі №6-33цс12 стосовно того, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Зазначене правова позиція відповідає судовій практиці ВГС України по аналогічним справам, а також п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають з кредитних правовідносин».

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що даних правовідносинах застосовуються норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При цьому, посилання відповідача на п. 4.1 договору поруки № 12/14/634 від 09.04.2009 року, відповідно до якого встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки договір поруки № 12/14/634 від 09.04.2009 року не відноситься до предмета спору.

Як зазначав позивач та вбачається із матеріалів справи, чергове погашення кредитних коштів ТОВ «Ніка Холдінг Інвест» повинно було здійснити у строк до 31.12.2011 року включно.

Таким чином, з 01.01.2012 року ТОВ «Ніка Холдінг Інвест» вважається таким, що прострочило основне зобов'язання щодо повернення чергової частини кредиту.

Беручи до уваги зазначене, враховуючи положення передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач повинен був звернутися до поручителя із вимогою про сплату заборгованості у строк до 30.06.2012 року.

При цьому, як вбачається із матеріалів та не заперечується позивачем, 18.01.2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у зв'язку із невиконанням третьою особою зобов'язання щодо сплати чергового платежу, звернулося до ТОВ «Альфафарм» із вимогою № С 11-120-1/09/303 про дострокове повернення кредитних коштів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач пред'явив до поручителя вимогу в межах шестимісячного строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому підстави для припинення поруки відсутні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що твердження позивача про те, що відповідач повинен був пред'явити до нього у шестимісячний строк саме позовну заяву є необґрунтованими, оскільки як зазначалося вище, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено звернення до поручителя із вимогою, та не встановлює обов'язкове звернення кредитора до суду із відповідним позовом.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі № 910/9630/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфафарм» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі № 910/9630/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/9630/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

В.О. Зеленін