ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 лютого 2015 р. Справа № 918/1873/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонд державного майна України

до відповідача Дочірнє підприємство "Прикарпатзахідтранс" Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії "Транснафтопродукт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України

про визнання права власності на майно

За участю представників сторін:

від позивача: представник по довіреності Кириченко О.В.

від відповідача: представники по довіреності Кушнір О.С., Дербеньова В.А., Одінцова Г.Д.

від третьої особи: не з"явився

від органу прокуратури : прокурор відділу облпрокуратури Гіліс І.В.

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (надалі ФДМУ) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Дочірнього підприємства "Прикарпатзахідтранс" Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії "Транснафтопродукт" (надалі Відповідач або ДП "Прикарпатзахідтранс") в якому просить визнати право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км..

Свої вимоги заступник прокурора Рівненської області обгрунтовує наступним.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.03.2011, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014, у справі № 14/312 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Дочірнього підприємства «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії «Транснафтопродукт» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (Міністерство палива та енергетики України). Визнано право власності на частини нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км за державою Україна в особі Фонду державного майна України, витребувано вказане майно та передано його до Фонду державного майна і України.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням господарського суду Рівненської області від 22.03.2011, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014, у справі № 14/312 не потребують повторного доказування при розгляді даної справи.

Разом з тим, відповідачем вчиняються дії щодо заволодіння технологічним дизельним пальним, яке міститься у вказаному нафтопродуктопроводі, шляхом проведення робіт по витісненню нафтопродукту від державного кордону України з Республікою Білорусь до державного кордону України з Угорщиною. Зокрема, відповідач звернувся з листом № ПЗТ-04/4451 від 08.12.2014 до ПАТ «Укртранснафта» щодо розгляду питання про надання в оренду ДП «Прикарпатзахідтранс» спеціалізованого обладнання, а саме магістрально-компресорно-азотної установки, для використання з метою витіснення дизельного палива з магістрального нафтопродуктопроводу.

Зазначене свідчить про невизнання відповідачем за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на нафтопродукти, які знаходяться в нафтопродуктопроводі, а відтак - про порушення права власності держави України, що в свою чергу потребує судового захисту.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км та право власності на які за вказаними вище судовими рішеннями визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України, знаходиться технологічний обсяг дизельного пального.

Вказаний нафтопродуктопровід збудований та введений в експлуатацію за часів Радянського Союзу на підставі нормативних документів, що діяли в той

час.

Так, зокрема, згідно п. 3.4.5 «Инструкции о порядке поступлення, хранения, отпуска и учета нефти и нефтепродуктов на нефтебазах, наливных пунктах и автозаправочных станциях системи Госкомнефтепродукта СССР», що затверджена «Государственным комитетом СССР по обеспечению нефтепродуктами», №06/21-8-446 от 15.08.1985, «нефтебазы получают нефтепродукты от магистральных нефтепродуктопроводов по отводящим распределительным трубопроводам. Распределительные трубопроводы и находящийся в нем нефтепродукт до выходной задвижки на территорию нефтебазы принадлежит магистральному нефтепродуктопроводу».

Статтею 37 Закону України «Про транспорт» визначено, що відносини в галузі трубопровідного транспорту регулюються Законом України «Про трубопровідний транспорт» та іншими нормативно-правовими актами України.

Систему трубопровідного транспорту України, згідно ст. 2 Закону України «По трубопровідний транспорт», становлять магістральний та промисловий трубопровідний транспорт.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», магістральний трубопровідний транспорт має важливе народногосподарське та оборонне значення і є державною власністю України.

Частиною 3 ст. З вказаного Закону, передбачено, що нормативні акти, що визначають правила проектування, будівництва, експлуатації, капітального ремонту та реконструкції об'єктів трубопровідного транспорту, організацію безпеки та охорони праці під час їх будівництва та експлуатації, пожежної, екологічної безпеки та санітарні норми, є обов'язковими для підприємств, установ, організацій та громадян.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 19.06.2002 № 364 «Про чинність галузевих нормативних документів колишнього СРСР», затверджено Перелік галузевих стандартів і прирівняних до них нормативних документів колишнього СРСР, які використовуватимуться на підприємствах нафтогазового комплексу до подальшого їх перегляду в установленому чинним законодавством порядку, згідно з додатком та установлено, що нормативні документи колишнього СРСР, наведені в Переліку галузевих стандартів, діють лише у частині, що не суперечить чинному законодавству України, державним стандартам і нормативним документам міністерств і відомств України, яким надано чинності у встановленому порядку і дія яких поширюється на сферу практичної діяльності підприємств та організацій нафтогазового комплексу.

До вказаного переліку нормативних актів входять, зокрема, «Правила технической зксплуатации магистральных нефтепроводов РД 39-30-114-78, Утверждены Первым заместителем Министра нефтяной промышленности СССР 14.12.1978, Согласованы с ГУПО МВД СССР 30.12.1977» та «Инструкция по учету нефти в нефтегазодобывающих обьединениях РД 39-30-627-81, утверждена Миннефтепромом СССР 01.12.1981».

Так, у відповідності до п. 1.2. Правил РД 39-30-114-78, «правила технической зксплуатации магистральных нефтепроводов распространяются на проектируемые, строящиеся, реконструируемые и действующие магистральные нефтепроводы и являются обязательными для всех предприятий и организаций Министерства нефтяной промышленности, в ведении которых находятся магистральные нефтепроводы».

Окрім цього, згідно п. 1.44. вказаних правил, «линейная часть нефтепровода принимается в зксплуатацию после предьявления технической документации, удостоверяющей качество выполнения строительно-монтажных работ в соответствии со строительными нормами и правилами производства работ, ведомственными нормативними документами, а также после выполнения комплекса работ по продувке (промывке) с пропуском очистного устройства (ерша), испытания трубопровода на прочность и герметичность, удаления из трубопровода опрессовочной воды и заполнения его нефтью».

У відповідності до п. 9.2. Правил РД 39-30-627-81, «остатки подразделяются на технологические, "мертвые" (немобильные) и товарные».

Згідно п. 9.3., 9.4 Правил РД 39-30-627-81, «технологические остатки - минимальные обьемы нефти в аппаратах и резервуарах, необходимые для обеспечения поддержания нормального технологического режима в системах сбора, транспорта, подготовки нефти, газа и воды, а также для обеспечения непрерывности нормального технологического процесса. Технологические остатки включают в себя: минимально допустимий остаток - остаток, определенный уровнем нефти в резервуарах, аппаратах и ємкостях, уменьшение которого приведет к изменению технологического процесса в системе сбора, транспорта и подготовки нефти; остаток нефти и газового конденсата в резервуарах, позволяющий вести откачку до минимально допустимого уровня в течение времени, необходимого для ликвидации простоев, связанных с отказом оборудования, средств автоматики и КИП».

У відповідності до п. 12.1.1. зазначених правил, «величина технологических остатков нефти в резервуарах обуславливается уровнем нефти, необходимым для обеспечения бескавитационного режима работы насосов и непрерывности технологических процессов перекачки и подготовки нефти».

В свою чергу, згідно Правил безпеки під час експлуатації магістральних нафтопроводів, затверджених Наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 23.05.2007 № 110, магістральний нафтопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюється транспортування нафти споживачам.

Нормами ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Магістральний нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км. був введений в експлуатацію за радянських часів і, як вже зазначено вище, приймання його в експлуатацію не було можливим без закачування до його системи відповідного обсягу нафтопродуктів, які нерозривно пов'язані з цим нафтопродуктопроводом і належать йому.

Тому, порушення права власності держави Україна на технологічний об'єм дизельного палива в нафтопродуктопроводі з боку ДП «Прикарпатзахідтранс» може призвести до повної зупинки роботи магістрального трубопроводу, оскільки належна експлуатація нафтопродуктопроводу без необхідного технологічного обсягу нафтопродуктів є неможливою.

У той же час, частина нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, є важливим джерелом насичення ринку України та східної Європи дизельним паливом, тому зупинення роботи вказаного нафтопродуктопроводу призведе до значних збитків держави Україна, а також зменшення надходжень до бюджетів всіх рівнів.

Системний аналіз вищенаведених норм права у сукупності з вищезазначеними обставинами беззаперечно свідчить про те, що технологічні обсяги нафтопродуктів, які знаходяться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км., є невід'ємною частиною нафтопродуктопроводу, що забезпечує можливість його належного функціонування, і оскільки право власності на частину нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, визнано в судовому порядку власністю держави Україна в особі Фонду державного майна України, відповідно право власності на нафтопродукти (дизельне паливо), що знаходяться в нафтопродуктопроводі, також належить державі Україна в особі Фонду державного майна України.

У той же час, Фонд державного майна України, у відповідності до Закону України «Про Фонд державного майна України», є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Оскільки, вказані протиправні дії відповідача становлять загрозу порушень економічних та політичних інтересів держави, спрямованих на заволодіння обсягом дизельного пального, яке знаходиться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., шляхом проведення робіт по витісненню нафтопродукту від державного кордону України з Республікою Білорусь до державного кордону України з Угорщиною, органи прокуратури області вважають за необхідне захистити інтереси держави в особі Фонду державного майна України.

Фонд державного майна України та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України вимоги заступника прокурора Рівненської області підтримали про що надали відповідні пояснення.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України явку повноважного представника в судове засідання не забезпечило, про дату, час і місце розгляду справи повідомлене належним чином (т.1 а.с. 219).

Дочірнє підприємство "Прикарпатзахідтранс" надало суду відзив на позов в якому вимог заступника прокурора Рівненської області не визнає з огляду на наступне.

По-перше, Відповідач стверджує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв"язку з закінченням строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 258, 259 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до заявлених вимог застосовується загальний строк позовної давності, який становить три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З позовної заяви і судових актів у справі № 14/312, на які посилається Позивач, вбачається, що частини нафтопродуктопроводів, а значить і технологічний запас, який, на думку Позивача, є їх невід'ємною частиною, належать Україні через Закон "Про власність в СРСР" від 06.03.1990 з моменту припинення існування СРСР.

Тобто Фонду державного майна України стало відомо про порушення свого права в грудні 1991 року, коли СРСР перестав існувати.

Відповідач є правонаступником Прикарпатського управління "Прикарпаттранснафтопродукт", раніше зареєстрованого розпорядженням голови Рівненської міської адміністрації від 22.02.1993 № 169-Р як дочірнє підприємство російського AT «Південно-Захід транснафтопродукт".

Позовна заява заступника Генерального прокурора України у справі № 14/312 про правові вимоги держави України на частини нафтопродуктопроводів було подане до суду у вересні 2005 року. У матеріалах вказаної справи знаходяться численні докази, надані як Позивачем, так і Відповідачем, що питання про право на частини нафтопродуктопровода, що проходять по території України, виникло в 1990-ті роки. Так, в числі інших, у справі № 14/312 знаходиться наданий передставником Генеральної прокуратури лист Кабінету міністрів України, адресований, утому числі, і Фонду державного майна України, з проханням про встановлення правового статусу нафтопродуктопроводу, датоване 04.08.1995 (справа № 14/312, т. 1, а.с. ЗО).

Тобто Позивач міг дізнатися (і дізнався!) про порушення свого права власності на технологічний запас, яке, як він вважає, нерозривно пов'язаним з правом на нафтопродуктопровід, на початку 1990-х років.

Таким чином, Відповідач вважає, що строк позовної давності, що застосовується до заявлених позовних вимог сплинув більше 20 років тому, у зв'язку з чим Позивачу належить відмовити в задоволенні заявлених вимог в порядку ст. 267 ЦК України.

Не зменшуючи значення аргументу про застосування строку позовної давності як самостійної підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, Відповідач також вказує на інші підстави для визнання позовних вимог незаконними.

Як єдине обгрунтування свого переконання в тому, що технологічний запас є невід'ємною частиною нафтопродуктопроводу Позивач посилається на п. 3.45 «Инструкции о порядке поступление, хранения, отпуска и учета нефти и нефтепродуктов на нефтебазах, наливных пунктах и автозаправочных станциях системи Госкомнефтепродукта СССР», утвержденной Государственным комитетом СССР по обеспечению нефтепродуктами, от 15.08.1985 № 06/21-8-446.

Відповідно до даної норми: «нефтебазы получают нефтепродукты от магистральных нефтепродуктопроводов по отводящим распределительным трубопроводам. Распределительные трубопроводы и находящийся в нем нефтепродукт до выходной задвижки на территорию нефтебазы принадлежит магистральному нефтепродуктопроводу».

Разом з тим цей документ (як вказано в його преамбулі) встановлює порядок обліку нафти і нафтопродуктів, проведення обліково-розрахункових операцій підприємствами і організаціями системи Держкомнафтопродукту СРСР, зокрема, при веденні бухгалтерського обліку, а також при застосуванні методів і засобів виміру нафти і нафтопродуктів.

Пункт 3.45 Інструкцій, фрагмент якого цитує Позивач, відноситься до розділу "Приймання нафтопродуктів, що поступили по нафтопродуктопроводам".

Повністю цей розділ виглядає так:

« 3.44.Порядок приемки (сдачи) нефтепродуктов по нефтепродуктопроводам обусловливаетея договорами, заключаемыми между принимающими и отпускающими нефтепродукты предприятиями системи Госкомнефтепродукта СССР (нефтебазами, головними перекачивающими станциями магистральных нефтепродуктопроводов).

3.45.Нефтебазы получают нефтепродукты от магистральных нефтепродуктопроводов по отводящим распределительным трубопроводам. Распределительные трубопроводы и находяшийся в нем нефтепродукт до выходной задвижки на территорию нефтебазы принадлежит магистральному нефтепродуктопроводу.

3.46. Масса нефтепродуктов, поступивших по распределительным трубопроводам, определяетея совместно представителями нефтебаз и трубопроводного управлення по измерениям в резервуарах нефтебазы. При этом трубопровод должен бить полностью заполнен до и после товарной операции. Результаты приемки (сдачи) нефтепродуктов по нефтепродуктопроводам оформляются актом формы N14-НП (приложение 6). 3.47. По окончании приемки задвижки на распределительном трубопроводе пломбируются пломбами магистрального нефтепродуктопровода».

Тобто, розтлумачивши п. 3.45 Інструкцій в контексті нормативного акту, очевидно, що він не встановлює нерозривність (невід'ємність) технологічного запасу і магістрального нафтопродуктопроводу. а передбачений тільки в цілях розмежування прав і відповідальності між нафтобазами і підприємствами магістральних нафтопродуктопроводів при передачі нафтопродукту.

Позивач в позовній заяві вказує, що згідно п.п. 9.3, 9.4 Правил РД 39-30-627-81, , «технологические остатки - минимальные обьемы нефти в аппаратах и резервуарах, необходимые для обеспечения поддержания нормального технологического режима в системах сбора, транспорта, подготовки нефти, газа и воды, а также для обеспечения непрерывности нормального технологического процесса».

Дійсно технологічний запас палива забезпечує нормальну експлуатацію нафтопродуктопроводу, але не є його невід'ємною частиною і, тим більше, не пов'язаний з нафтопродуктопроводом на праві власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система, і в який входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або декілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні постачання продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані і побудовані згідно з державними будівельними вимогами відносно магістральних трубопроводів.

Відповідно до преамбули СНиП 2.05.06-85 "Магістральних трубопроводів" (діє з 01.01.1986, діючий) до складу магістральних трубопроводів входять:

- трубопровод с отводами и лупингами, запорной арматурой, переходами через естественные и искусственные препятствия, узлами подключения нефтеперекачивающих станций (НПС), компрессорных (КС), узлов измерения расходов газа (ВВВГ), пунктов редуцирования газа (ПРГ), узлами пуска и принятие очистительных устройств, конденсатосборников и устройствами для введення метанола;

- установки злектрохимической защиты трубопроводов от коррозии, линии и сооружения технологической связи, средства телемеханики трубопроводов;

-линии злектро передач и, предназначенные для обслуживания трубопроводов, и устройства злектроснабжения и дистанционного управления запорной арматурой и установками злектрохимической защиты трубопроводов;

- противопожарные средства, противозрозийные и защитные сооружения трубопроводов;

- емкости для хранения и разгазирования конденсата, земляные амбары для аварийного выпуска нефти, нефтепродуктов, конденсата и ожиженных углеводородов;

- здания и сооружения линейной службьі зксплуатации трубопроводов;

- постоянные дороги и вертолетные площадки, расположенные вдоль трасс трубопровода, и подьезды к ним, опознавательные и сигнальные знаки местонахождения трубопроводов;

- главные и промежуточные перекачивающие и наливные насосные станций,

-станций подземного хранения газа (СПЗГ);

- пункты подогрева нефти и нефтепродуктов;

-указатели и предупредительне знаки.

З цього закритого переліку також видно, що технологічний запас не є частиною нафтопродуктопроводу, не входить до його складу.

На підставі викладеного, висновок Позивача про виникнення права власності на технологічний запас у зв'язку з виникненням у нього права власності на нафтопродуктопровід пов'язаний з неправильним тлумаченням ним вказаних норм матеріального права.

3. Технологічний запас, що знаходиться в частинах нафтопродуктопроводу, що проходять по території України, є власністю AT «Південно-Західтранснафтопродукт".

Паливо, що знаходиться в нафтопродуктопроводі, не належить Відповідачеві. У частині технологічного запасу є власністю російської компанії AT «Південно-Західтранснафтопродукт".

09.12.2003 між ДП "ПрикарпатЗахідтранс" і AT «Південно-Захід транснафтопродукт" була укладена Угода, відповідно до якої AT «Південно-Захід транснафтопродукт" по акту прийому-передачі від 09.12.2003 (Додаток № 1 до Угоди) передало Відповідачеві власне паливо для використання як технологічний нафтопродукт на території України.

При цьому п. 1.1 Угод встановлює те, що після передачі нафтопродукту AT «Південно-Захід транснафтопродукт" залишається його власником.

Згідно п.п. 2.3, 2.5 Угоди ДП "ПрикарпатЗахідтранс" має лише право користування технологічним запасом і зобов'язане повернути нафтопродукт в цілості по кількості і якості на першу вимогу AT «Південно-Захід транснафтепродукт".

Рішенням Господарського суду Рівненської області, що набрало законної сили, від 01.03.2013 у справі № 918/244/13-г по спору між. AT «Південно-Захід транснафтопродукт" і ДП "ПрикарпатЗахідтранс" про тлумачення положень Угоди також встановлено, що предметом Угоди є використання ДП "ПрикарпатЗахідтранс" нафтопродукту, що належить AT «Південно-Захід транснафтопродукт", як технологічний продукт.

Згідно ч. З ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) : "Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, окрім встановлених рішенням третейського суду, не доводяться при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи або особа, відносно якої встановлені ці обставини".

Оскільки ДП "ПрикарпатЗападтранс" (Відповідач) є особою, відносно якої встановлені ці обставини, факт того, що технологічний запас, що є предметом позову у даній справі, належить AT «Південно-Захід транснафтопродукт" на праві власності, не підлягає повторному доведенню в даній справі.

Окрім технологічного запасу в нафтопродуктопроводі на території України знаходиться паливо, яке транспортується ДП "ПрикарпатЗападтранс" у рамках зобов'язань перед ВАТ "АК "Транснафта" за договором від 20.12.2010 №811/13/11 про надання послуг з транспортування нафтопродуктів по території України, і є власністю різних вантажовідправників.

На підставі викладеного Відповідач стверджує, що увесь об'єм палива, що знаходиться в нафтопродуктопроводах, що проходять по території України, належить на праві власності в частині технологічного запасу - AT «Південно-Західтранснафтопродукт", в іншій частині - клієнтам-вантажовідправникам, що транспортують паливо по території України на підставі укладених договорів.

До початку розгляду господарським судом справи по суті Фондом державного майна України подано клопотання, підтримане представником прокуратури у судовому засіданні, про відкладення розгляду в зв"язку з неподанням витребуваних доказів та нез"явлення в засідання представників сторін.

Зазначене клопотання не підлягає задоволенню, так як, по-перше, ФДМУ не обгрунтував які саме докази і ким не подані. Ухвалами суду (від 20.01.2015р, 30.012015р. (перерва в судовому засіданні), 03.02.2015р.) розгляд справи неодноразово відкладався через неподання витребовуваних доказів, як, Позивачем, так і Відповідачем. По-друге, господарський суд обмежений двохмісячним строком вирішення спору (ст.69 ГПК України) і зазначений строк закінчується 19.02.2015р., що унеможливлює відкладення розгляду через брак часу для належного повідомлення сторін про дату, час і місце такого розгляду. Клопотань про продовження строку вирішення спору сторони не заявляли.

Також заступником прокурора області подано клопотання в якому останній просить зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду Вищим господарським судом України справи №14/312 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ДП «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії «Транснафтопродукт» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (Міністерство палива та енергетики України) про визнання права власності, посилаючись на те, що дані справи є пов"язаними і розгляд справи №918/1873/14 є неможливим вирішення справи №14/312.

Клопотання заступника прокурора області не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

В поданому клопотанні заступник прокурора області не обгрунтовує яким чином справи №918/1873/14 та №14/312 є пов"язаними. Не зазначено у клопотанні і того які обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у справі №918/1873/14, може встановити суд у справі №14/312 і не доведено неможливість для даного господарського суду (у справі №918/1873/14) самостійно встановити ці обставини.

Таким чином суд приходить до висновку, що справа №918/1873/14 не є пов"язаною зі справою №14/312, остання не унеможливлює розгляд справи №918/1873/14 та можливість для даного господарського суду (у справі №918/1873/14) самостійно встановити обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Крім того під час судового засідання (після виступу представників сторін) представник прокуратури Рівненської області заявила усне клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії "Транснафтопродукт" посилаючись на те, що остання має технічну документацію на нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км. і, що рішення з господарського спору може вплинути на її права та обов"язки, щодо однієї з сторін.

Зазначене клопотання не підлягає задоволенню, так як рішення з господарського спору у даній справі, а саме стосовно права власності на нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., не впливає і не може вплинути на права та обов"язки ВАТ "Транснафтопродукт" саме через те, що останнє має технічну документацію на зазначений нафтопродуктопровід.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави. Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава зебезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому в статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає в разі:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

При цьому, об'єктом позову про визнання права власності може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки право власності може бути визнано лише на індивідуально визначену річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

В той же час відповідно до ч.2 зазначеної статті річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки є замінною.

Визнання права власності здійснюється господарським судом за наявності існуючого (згідно приписів законодавства) права власності на майно в межах спору власника з іншою особою про право на це майно.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми закону, позивач звертаючись до господарського суду з позовом на підставі статті 392 ЦКУ, про визнання права власності, зобов"язаний довести належними доказами те, що він, по-перше, є власником речі, майна, майнових прав, тощо, по-друге, що його право оспорюється або не визнається іншими особами, в тому числі відповідачем.

Заступник прокурора Рівненської області звертаючись з позовом про визнання права власності за державою України в особі Фонду державного майна України на нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., в порушення наведених норм, не надав суду належних доказів порушення або оспорення його права власності на це майно відповідачем, як і не довів наявність самого суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов.

Твердження заступника прокурора Рівненської області про те, що нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., є власністю держави України, так як рішенням господарського суду Рівненської області від 22.03.2011, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014, у справі № 14/312 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Дочірнього підприємства «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії «Транснафтопродукт» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (Міністерство палива та енергетики України) та визнано право власності на частини нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км. за державою Україна в особі Фонду державного майна України, не є безспірним та належним доказом того що власником нафтопродуктів (дизельного пального) в зазначеному нафтопродуктопроводі є саме держава Україна.

Як встановлено рішенням господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 у справі № 14/312 нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок побудований в 1957-1968 р.р., входив до системи Державного комітету СРСР по забезпеченню нафтопродуктами, належав до загальносоюзної власності СРСР і право власності на нього виникло у держави Україна на підставі закону в силу правонаступництва після прийняття останньою Декларації про державний суверенітет (16.07.1990 року).

Нафтопродукти, які закачуються (закачувалися під час введення в експлуатацію) до системи нафтопродуктопроводу, не є нерозривно з ним пов"язаними, так як зазначені нафтопродукти, в тому числі дизельне паливо, є рухомими речами, які визначені родовими ознаками, вимірюються вагою і є замінними.

Держава Україна не приймала участі у введенні в експлуатацію вищезазначеного нафтопродуктопроводу, в тому числі шляхом закачування до його системи відповідного обсягу нафтопродуктів, а відтак належність нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км, державі Україна не може свідчити про належність державі Україна і нафтопродуктів (дизельного палива), які знаходяться (знаходилися на момент введення в експлуатацію) в нафтопродуктопроводі.

Крім того слід зазначити, що відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про взаємодію під час експлуатації магістральних нафтопродуктопроводів від 26.07.1995р., ратифікованою Україною 02.07.1999 року Законом №820-XIV, магістральні нафтопродуктопроводи Самара-Західний напрямок і Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, а також виробничо-технологічний зв'язок на них (далі - об'єкти нафтопродуктопроводів), експлуатуються підприємствами акціонерної компанії трубопровідного транспорту нафтопродуктів "Транснафтопродукт" (далі іменується АК "Транснафтопродукт"). Під час виконання своїх функцій з експлуатації зазначених об'єктів нафтопродуктопроводів АК "Транснафтопродукт" керується законодавством України.

В судовому засіданні встановлено, що нафтопродуктопроводом Самара-Західний напрямок і Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, з моменту прийняття Україною Декларації про державний суверенітет (16.07.1990 року) експлуатуються підприємствами акціонерної компанії трубопровідного транспорту нафтопродуктів "Транснафтопродукт" , а саме його дочірнім підприємством "Прикарпатзахідтранс".

Крім того, слід зазначити, що вищенаведене підтверджене належними доказами і Відповідачем, а саме договори, угоди, укладені ним з контрагентами на транспортування нафтопродуктів нафтопродуктопроводом Самара-Західний напрямок і Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України,

Наведене вище ще раз підтверджує те, що нафтопродукти (в тому числі дизельне паливо), які закачувалися в магістральні нафтопродуктопроводи Самара-Західний напрямок і Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, під час введення їх в експлуатацію, не є нерозривно з ним пов"язаними, і є замінними.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК.

Таким чином заступник прокурора Рівненської області звертаючись до господарського суду з позовом про визнання права власності за державою Україна на нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться (знаходилися на момент введення в експлуатацію) в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., обрав невірний спосіб захисту.

В позовній заяві заступник прокурора Рівненської області не вказує в яких конкретно об"ємах, мірах ваги необхідно визнати право власності на нафтопродукти за державою Україна і взагалі яка їх кількість міститься в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., і яка кількість з них є технологічними остатками.

Не зазначення в позовній заяві об"ємів речі, її ваги, міри, індивідуальних та/або родових ознак взагалі ставить під сумнів правомірність, обгрунтованість, а відтак і законність самого позову про визнання права власності на таку річ.

Також суд зазначає, що дизельне пальне яке закачується (закачувалися під час введення в експлуатацію) до системи нафтопродуктопроводу не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, а відтак вирізнити серед нього технологічні остатки, технологічний об"єм, як його називає заступник прокурора Рівненської області, взагалі не вбачається за можливе.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Відтак твердження Відповідача про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв"язку з закінченням строку позовної давності не грунтуються на законі, а відтак не є підставою для відмови в позові.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі (ст.32 ГПК України). Відповідно до статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Всупереч наведеним нормам ні заступник прокурора Рівненської області, ні Фонд державного майна України, не довели належними та допустимими доказами правомірності та обгрунтованості пред"явленого позову, а саме того що нафтопродукти (дизельне паливо), які знаходяться (знаходилися на момент введення в експлуатацію) в частині нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходить по території України, загальною довжиною 1433 км., належать на праві власності державі Україна. Керуючись статями 49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Суддя Марач В.В.

підписано "17" лютого 2015 р.