КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/21900/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Головіна О.І.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 року (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-

імпортний банк України"

про визнання Додаткової угоди до Кредитного договору недійсною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 по справі №910/21900/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду 17.02.2015 року.

13 лютого 2015 року через відділ документального забезпечення суду, від представника відповідача надійшов відзив на апеляцій скаргу.

10 січня 2015 року через відділ документального забезпечення суду, від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 17.02.2015 року з'явився представник відповідача.

Представники позивача в судове засідання не з'явився.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник позивача повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (Том 2, а.с. 47), колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 року. Проти розгляду справи у відсутність представника позивача не заперечував.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

08 січня 2009 року між відповідачем (банк) та позивачем (позичальник), укладено кредитний договір № 27109К1 (далі - Кредитний договір), з наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до умов Договору банк надає позичальнику кредит, шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії, на умовах цього Договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі встановлені цим Договором.

Згідно з п.п. 3.2.1.,3.2.3. Кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії: 1059000,00 євро та кінцевий термін погашення кредиту - 31.10.2009.

Місцевим господарським судом встановлено, що Договорами про внесення змін №27109К1-5 від 29.10.2009, №27109К1-6 від 30.12.2009, №27109К1-7 від 18.02.2010, №27109К1-8 від 29.04.2010, №27109К1-9 від 30.06.2010, №27109К1-10 від 31.08.2010, №27109К1-11 від 30.11.2010, №27109К1-12 від 31.03.2011, №27109К1-13 від 28.04.2011, №27109К1-14 від 31.05.2011, №27109К1-15 від 07.07.2011, №27109К1-16 від 07.10.2011, №27109К1-17 від 31.01.2012 №27109К1-18 від 01.06.2012, №27109К1-19 від 13.07.2012, №27109К1-20 від 28.09.2012, №27109К1-21 від 01.11.2013 викладено в новій редакції індивідуальний графік погашення процентів та комісії та графік надання та погашення кредиту.

Згідно з Додатковою угодою №27109К1-21 від 01.11.2013 сторони внесли зміни до індивідуального графіку погашення процентів та комісії та погодили викласти пункт 3.2.1 Кредитного договору в новій редакції, відповідно до якої ліміт кредитної лінії становить 2725812,86 грн., що утворилась шляхом конвертації заборгованості в сумі 250000,01 євро в гривню за рахунок валютної позиції банку за курсом НБУ на дату конвертації.

Крім того, вищезазначеною угодою внесено зміни до Кредитного договору, в частині встановлення процентної ставки за користування кредитом в період з 01.11.2013 по 28.02.2014 в розмірі 0,1 % річних, з 01.03.2014 проценти за користування кредитом сплачуються позичальником, виходячи з встановленої банком процентної ставки на рівні діючої рекомендованої процентної ставки, затвердженої Комітетом з управління активами та пасивами АТ «Укрексімбанк» станом на 01.03.2014.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи викладені в апеляційній скарзі, позивач зазначив, що Мельнічук С. І. не мав права на підписання спірної Додаткової угоди №27109К1-21 від 01.11.2013.

Як вбачається з матеріалів справи, Додаткова угода №27109К1-21 від 01.11.2013 з боку позивача підписана Мельнічуком С. І., який на час укладання останньої, обіймав посаду президента Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ".

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами, відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України .

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначалося вище, спірна Додаткова угода з боку відповідача підписана президентом товариства - Мельнічуком С. І.

Згідно з частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні та інше). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення спірної додаткової угоди позивач здійснював погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача та наступними платіжними дорученнями.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо схвалення позивачем правочину, в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України.

Твердження апелянта, що Додаткова угода № 27109К1-21 від 01.11.2013 є значним правочином, в розумінні частини 1 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства", а отже підписання останньої потребувало попереднього погодження Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ", колегією суддів визнано безпідставними з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено, що на час укладення спірного договору позивач здійснював свою діяльність на підставі Статуту, який затверджений рішенням Загальних зборів акціонерів від 23.08.2011, оформлених протоколом №01 та зареєстрований Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією 22.09.2011, номер запису 3000372.

Пунктом 14.1 Статуту Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" передбачено, що органами управління товариством є: Загальні збори акціонерів - вищий орган; Президент Товариства - виконавчий орган; Ревізійна комісія Товариства - орган контролю.

Пунктом 14.4. Статуту встановлено, що виконавчим органом товариства є президент товариства, який здійснює управління поточною діяльністю товариства.

Відповідно до п. 14.4.1. Статуту до повноважень президента відносяться, зокрема, розпорядження майном товариства, укладення зміна, тлумачення та припинення (розривання) господарських договорів (правочинів) і контрактів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013 по справі №910/953/13 визнано недійсними положення пункту 14.4.1 Статуту Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" про повноваження виконавчого органу - президента товариства щодо розпорядження майном товариства та укладення, зміни тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів.

Частиною 2 статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" визначені питання виключної компетенції загальних зборів акціонерів, до яких належать, зокрема, прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (пункт 22).

Відповідно до частини 1 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Відповідно до Звіту про фінансові результати за 2012 рік та Балансу, станом на 01 січня 2013 року, вартість активів Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" за вказаний звітний період становить 1 405 898 000,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що 10 відсотків вартості активів Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" складали 140589800,00 грн., що свідчить про те, що ринкова ціна послуг становить менше 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності позивача, оскільки ліміт заборгованості, відповідно до Додаткової угоди № 27109К1-21 від 01.11.2013, складав 2725812,86 грн.

Враховуючи вищевикладене місцевий господарський дійшов обґрунтованого висновку, що укладення Додаткової угоди № 27109К1-21 від 01.11.2013 року до Кредитного договору не потребувало попереднього погодження Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" та здійснене без перевищення наданих йому Статутом повноважень.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2014.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2014 по справі №910/21900/14 - без змін.

Матеріали справи №910/21900/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

О.М. Баранець

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.02.2015