КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Справа№ 910/22251/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Коршун Н.М.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від прокуратури Татаренко Г.Г. - посв. №019581 від 13.08.2013 р.

від позивача-1 Захарченко К.П. - дов. №225-КР-130 від 28.01.2015 р.

від позивача-2 не з'явились

від відповідача Гаджука П.П. - дов. б/н від 10.09.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста Києва

від 02.12.2014 р. (суддя Прокопенко Л.В.)

у справі №910/22251/13

за позовом прокурора Солом'янського району міста Києва

в інтересах держави

в особі 1) Київської міської ради

2) Управління освіти Солом'янської районної в місті Києві

державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерстом»

про виселення та стягнення 24 700,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2014 р. у справі №910/22251/13 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, заступник прокурора міста Києва оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов прокурора Солом'янського району міста Києва задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак підлягає скасуванню. Так, за твердженнями апелянта, судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положень ст.ст. 2, 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 291 ГК України, ст. 763 ЦК України. На думку апелянта, висновки місцевого суду про відсутність в матеріалах справи доказів припинення орендних правовідносин на підставі договору №15/09 від 01.04.2009 р. не відповідають фактичним обставинам справи тощо.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 р. у справі №910/22251/13 апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 17.02.2015 року.

В судове засідання з'явилися представники прокуратури (апелянта), позивача-1 та відповідача, представник позивача-2 не з'явився, про час та місце розгляду справи його повідомлено належним чином (том 3 а. с. 86), про неявку та її причини апеляційний господарський суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Представники прокуратури, позивача-1 та відповідача вважали можливим здійснення розгляду справи за відсутності представника позивача-2.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням ряду особливостей. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (п.п. 3.9.1, 3.9.2) визначено, що за змістом ст. 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки неявка представника позивача-2 не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне справу розглянути за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Представники прокуратури та позивача-1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі за наведених в скарзі підстав.

Представник відповідача доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача-1 та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, прокурор Солом'янського району міста Києва звернувся до господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі 1) Київської міської ради, 2) Управління освіти Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерстом» (далі - ТОВ «Інтерстом») про стягнення на користь позивача-2 заборгованості по орендній платі в розмірі 23 217,40 грн., 238,98 грн. заборгованості по компенсації плати за землю, 916,22 грн. відшкодування за теплопостачання, 66,26 грн. відшкодування за водопостачання, 243,09 грн. відшкодування за електроенергію, 18,80 грн. відшкодування за експлуатаційні витрати та 293,61 грн. пені, а також про виселення відповідача з нежитлового приміщення загальною площею 98,9 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Академіка Янгеля, 12/2, повернувши його по акту прийому-передачі позивачу-2.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач після закінчення терміну дії договору оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Солом'янського району міста Києва №15/09 від 01.04.2009 р. (далі - Договір), всупереч умов договірних відносин та вимог чинного законодавства України орендоване приміщення не звільнив, по акту-прийому передачі не передав, безпідставно займає згадане нежитлове приміщення тощо.

В ході розгляду справи судом першої інстанції прокурор подав заяву про зменшення позовних вимог, з огляду на відсутність у відповідача заборгованості просив розглядати вимоги про виселення відповідача з нежитлового приміщення загальною площею 98,9 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Академіка Янгеля, 12/2.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2014 р. у справі №910/22251/13 в задоволені позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2014 р. згадане рішення скасовано, прийнято нове, яким позов задоволено, виселено ТОВ «Інтерстом» з нежитлового приміщення загальною площею 98,9 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Академіка Янгеля, 12/2, повернувши його по акту прийому-передачі Управлінню освіти Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 30.07.2014 р. рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2014 р. у справі №910/22251/13 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи згадані судові рішення, суд касаційної інстанції зазначав, що незважаючи на наявність в матеріалах справи штатного розкладу відповідача, згідно якого чисельність його працівників становила від 12 до 7 чоловік, суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 43 ГПК України не перевірив належність ТОВ «Інтерстом» до суб'єктів малого підприємництва. В такому випадку в силу прямої вказівки Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» від 15.12.2009 р. (далі - Закон) відповідач мав би право продовжувати орендні відносини та володіти і користуватися об'єктом оренди до закінчення 5 років з моменту укладення договору оренди, адже згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, якими в силу ст. 4 ЦК України і є закони. Таким чином, орендні відносини щодо державного та комунального майна за межами строку оренди згідно договору оренди, виникають безпосередньо із Закону і не потребують будь-якої іншої підстави для їх існування (оформлення їх якимись дозволом, договором чи угодою). За висновками суду касаційної інстанції дослідження тих самих питань залишилося й поза увагою суду першої інстанції, оскільки він відмовив в позові з мотивів, що не ґрунтуються на законі та спірному договорі оренди. За умови віднесення відповідача до суб'єктів малого підприємництва, та тієї обставини, що на час звернення прокурора до суду з позовом п'ять років з дня укладення Договору не пройшло, відповідно право позивачів вимагати звільнення відповідачем орендованого приміщення у зв'язку з закінченням дії Договору, за захистом якого звернувся прокурор, не виникло.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що постановлені у справі судові рішення не є законними та обґрунтованими, відтак їх скасував з передачею справи на новий розгляд, з врахуванням наведеного зазначив з'ясувати належність відповідача до суб'єктів малого підприємництва, залежно від встановленого визначити чи були порушені права позивачів на час звернення до суду з даним позовом та з огляду на те, що судовому захисту на підставі ч. 1 ст. 1 ГПК України підлягають лише порушене або оспорюване право, вирішити спір.

Здійснивши новий розгляд справи, місцевий суд заслухав пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників процесу, дослідив матеріали справи й дійшов висновку про безпідставність й необґрунтованість позовних вимог, відтак відмовив у їх задоволенні.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд встановив, що відповідач відноситься до суб'єктів малого підприємництва. Згідно інформації штатних розкладів та звітів про фінансові результати за період з 2009-2014 роки чисельність працівників відповідача не перевищувала 13 чоловік, а обсяг річного валового доходу не перевищував 510 тис. грн., тому на підставі Закону відповідач мав право продовжувати орендні відносини та володіти і користуватися об'єктом оренди до закінчення 5 років з моменту укладення договору оренди, тобто до 31.03.2014 року. Таким чином, оскільки з боку орендодавця будь-яких заперечень щодо користування приміщенням в квітні 2014 року до орендаря не надходило, в силу положень ч. 1 ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Договір є продовженим до 31.03.2019 р. тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду.

Як встановлено матеріалами справи, 01.04.2009 р. між Управлінням освіти Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено Договір, за умовами якого орендодавець на підставі розпорядження Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації №370 п. 11 від 30.03.2009 р. передав, а орендар - прийняв в оренду нежиле приміщення загальною площею 98,9 кв. м. для надання навчально-медичних послуг за адресою: м. Київ, вул. Академіка Янгеля, буд. 12/2 (школа-інтернат №2), сторони підписали акт прийому-передачі від 01.04.2009 р. (додаток №2 до договору).

Місцевим судом встановлено, що об'єкт оренди по Договору є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

На підставі ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням передбачених ГК України особливостей.

Договір найму згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України укладається на строк, встановлений договором.

Положеннями п. 9.1 Договору визначено, що договір укладено на строк з 01.04.2009 р. по 31.03.2010 року.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 291 ГК України договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Положеннями ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» від 15.12.2009 р. встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, вважати продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін (п. 5 прикінцевих положень Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва» від 19.10.2000 р. №2063-ІІІ, редакція якого була чинною на момент укладення Договору, до суб'єктів малого підприємництва належать, в тому числі юридичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, в яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та обсяг річного валового доходу не перевищує 70 млн. гривень.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач відноситься до суб'єктів малого підприємництва, що підтверджено штатними розкладами та звітами про фінансові результати за період з 2009-2014 р. р. тощо, отже підпадає під дію п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні».

З огляду на те, що за умовами Договору він був чинним до 31.03.2010 р., тобто кінцевий термін оренди за ним настав після набрання чинності згаданим Законом, відповідач мав право продовжувати орендні правовідносини та володіти і користуватися об'єктом оренди до закінчення 5 років з моменту укладення Договору оренди - до 31.03.2014 р.. Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що орендні правовідносини щодо державного та комунального майна за межами строку оренди, передбаченого договором оренди, виникають безпосередньо із цього Закону України і не потребують будь-якої іншої підстави для їх існування.

Посилання апелянта на листи Управління освіти Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації як на докази повідомлення відповідача про те, що Договір не буде переукладатися є безпідставними, адже такі листи датовано 2012-2013 р.р., в той час як дія Договору закінчувалася 31.03.2014 р., в матеріалах справи відсутні докази надсилання їх відповідачу.

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 4 ст. 284 ГК України).

У відповідності до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З огляду на те, будь-яких заперечень щодо користування приміщенням в квітні 2014 року до орендаря не надходило, місцевий суд дійшов правильного висновку, що Договір в силу приписів ч. 1 ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є продовженим до 31.03.2019 року.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2014 р. у справі №910/22251/13 - без змін.

Матеріали справи №910/22251/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Н.М. Коршун

С.О. Алданова