КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Справа№ 910/19220/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко Н.О. - представник

від відповідача: Пономаренко Г.Є. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Долмарт Україна"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 10.11.2014р.

у справі № 910/19220/14 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит"

до Дочірнього підприємства "Долмарт Україна"

про звернення стягнення на предмет застави у розмірі 68 001, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Долмарт Україна" про звернення стягнення на предмет застави у розмірі 68 001,00 грн., крім того судові витрати у розмірі 1 827,00 грн. також просило покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Дочірнім підприємством "Долмарт Україна" своїх зобов'язань, як позичальника, за Договором кредиту №189ю/2012/05-1577/2-1 від 06.09.2012, у зв'язку з чим в останнього утворилась заборгованість у розмірі 68 001,00 грн. Оскільки виконання зобов'язання за указаним договором було забезпечено заставою за Договором застави №б/н від 06.09.2012, позивач просить суд в рахунок погашення наведеної заборгованості звернути стягнення на предмет застави.

13.10.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до справи, серед яких заява №04-11/3182 від 13.10.2014 про зменшення позовних вимог, відповідно до якої заявлена заборгованість за Кредитним договором зменшилась до 53 001,00 грн, у зв'язку зі сплатою Відповідачем заборгованості в сумі 15 000,00 грн.

10.11.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява №04-11/3612 від 06.11.2014 про зменшення позовних вимог, відповідно до якої заявлена заборгованість за Кредитним договором зменшилась до 44 710,18 грн., у зв'язку з частковим погашенням заборгованості відповідачем.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.11.2014 року у справі № 910/19220/14 позов задоволно частково, в рахунок погашення заборгованості Дочірнього підприємства "Долмарт Україна" перед Публічним акціонерним товариством "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" за Договором кредиту №189ю/2012/05-1577/2-1 від 06.09.2012, а саме: заборгованості за кредитом у розмірі 35 268,24 грн, звернути стягнення на предмет застави за Договором застави №б/н від 06.09.2012, а саме: транспортний засіб марки FORD модель TRANSIT, Тип - Вантажний малотоннажний фургон - В, шасі (кузова, рами) №WF0XXXTTFXCK71105, колір - білий, реєстраційний №АА2019МН, який належить Дочірньому підприємству "Долмарт Україна".

Встановлено спосіб реалізації предмета застави - продаж предмета застави на прилюдних торгах за початковою ціною 224 013,00 грн. у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

На підставі рішення суду з Дочірнього підприємства "Долмарт Україна" підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 441,17 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставини справи, що призвело до прийняття незаконного судового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю з"явитись з поважної причини у судове засідання, однак незважаючи на клопотання відповідача місцевий господарський суд розглянув справу по суті спору, чим позбавив відповідача можливості надати свої доводи щодо спростування позовних вимог.

Апелянт зазначає, що Позивачем згідно п. 1.1 Кредитного договору було надано кредит у розмірі 153 907,00 грн., а відповідачем на погашення кредитних коштів було сплачено 133 275 грн. Таким чином, фактична заборгованість відповідача перед позивачем складає 20 632, 00 грн., а не як зазначено в резолютивній частині рішення 35 268, 24 грн.

Крім того, місцевим судом не було досліджено той факт, що саме з вини позивача відповідач не мав змоги сплатити грошові кошти за користування кредитом та інші платежі, блокуючи поточний рахунок відповідача.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що позивач стверджує, що у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання по Кредитному договору він направив відповідачу вимогу про повернення заборгованості, а відповідач ухилився від отримання вимоги. Однак відповідач доводив до відома суду, що позивач, направляючи вимогу, зазначив неправильні поштові реквізити, чим створив неможливі умови для отримання відповідної вимоги, а також, що не визнає той факт, що для відповідача настало дострокове виконання зобов'язання по Кредитному договору в повному обсязі у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання.

На думку апелянта, місцевим судом при обчисленні пені було допущено помилку в обчисленні строку, за який нараховується пеня, оскікльки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто нарахування штрафних санкцій припинилося 04.10.2014 р., а не 08.10.2014 р., як це зазначено в мотивувальній частині рішення, а отже зазначений розмір неустойки розрахований неправильно.

Апелянт також заперечує проти одночасного стягненням з нього штрафу та пені, оскільки заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату процентів; пені за несвоєчасне повернення кредиту та штрафу за порушення строків повернення кредиту; штрафу за порушення строків повернення процентів переконливо свідчать про безпідставне намагання позивача застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості.

Апелянт звертає увагу суду на той факт, що позивач просив та суд задовільнив стягнути 3% річних від прострочення суми процентів та кредиту; а також індекс інфляції за час прострочки по сплаті процентів та по кредиту хоча така відповідальність жодним чином не передбачалася Договором. На думку відповідача позивач має на меті не стягнення заборгованості з відповідача, а збагачення за рахунок відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, вислухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

06.09.2012 між Публічним акціонерним товариством "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (далі по тексту Банк, позивач) та Дочірнім підприємством "Долмарт Україна" (далі по тесту Позичальник, відповідач) укладено Договір кредиту №189ю/2012/05-1577/2-1 (далі по тексту Договір), відповідно до якого Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 153 907,00 гривень (Сто п'ятдесят три тисячі дев'ятсот сім гривень 00 копійок), зі сплатою 25 (Двадцяти п'яти) процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1 до цього Договору, що є невід'ємною частиною Договору (п. 1.1. Договору).

У подальшому сторонами укладено Договір про внесення змін №1 від 27.03.2013, Договір про внесення змін №2 від 06.06.2013, Договір про внесення змін №3 від 14.11.2013 до Договору кредиту №189ю/2012/05-1577/2-1, які є його невід'ємною частиною.

Сторони погодили графік погашення суми основної заборгованості, який відповідно до п.п. 1.1.1. та 1.1.2. Договору зводиться до наступного:

- щомісячно до 05 (п'ятого) числа рівними частинами в розмірі 4 275,00 (Чотири тисячі двісті сімдесят п'ять) гривень 00 копійок;

- останнього місяця користування кредитом - 4 282,00 (Чотири тисячі двісті вісімдесят дві) гривні 00 копійок та кінцевим терміном повернення заборгованості до 06 (Шостого) вересня 2015 року.

Згідно з п. 1.2. Договору кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання автомобіля Ford Transit V347.

Відповідно до п. 2.5. Договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 5 (П'ять) числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, на рахунок №2002 в ПАТ "Банк Національний Кредит", а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній мірі.

Сторони погодили, що у разі невиконання Позичальником зобов'язань, визначених п.п. 3.3.2. - 3.3.17 Договору ("Обов'язки Позичальника"), порушення Позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3. цього Договору, протягом 15 (П'ятнадцять) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, Позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості Позичальника за цим Договором дія Договору припиняється (п. 4.4. Договору).

Позивачем зобов'язання за Договором по наданню кредиту виконані в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується Відповідачем.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Параграфів 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України (далі - ГК України) кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач зазначає, що в результаті невиконання позичальником до 05.04.2014 умов Договору зі сплати процентів за користування кредитом в останнього виникла заборгованість та відповідно до п. 4.4. Договору він зобов'язаний був не пізніше наступного робочого дня погасити кредит, сплатити проценти за час фактичного користування кредитом, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальником за Договором дія Договору припиняється.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є невірним та необгрунтованим, оскільки сам позивач не зазначає, за який період несплачені проценти за користування кредитом, окрім дати 05.04.2014. Також позивачем не враховано той факт, що відповідачем повністю сплачено всі платежі в тому числі і штрафні санкції за прострочення платежу.

З приводу вищенаведеного твердження відповідача колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позичальником за договором в строк до 05.04.2014 своїх зобов'язань не виконано, що підтверджується належним чином засвідченою копією банківської виписки по особовому рахунку №2002. Крім того, відповідно до п.4.4. договору підставою для застосування штрафних санкцій є порушення зобов'язання протягом строку більше ніж 15 днів.

Таким чином заперечення відповідача не приймаються судом, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, факт існування основної заборгованості у розмірі 23 515,94 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 79,83 грн. відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Нормами ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги кредитор укладає з Позичальником договір застави транспортного засобу, а саме: автомобіля Ford Transit V347 (2012 р.в. модифікація - VAN 300 NWB (вантажний), тип КПП - V347 (FWD), який буде придбано за кредитні кошти - заставою вартістю 224 013,00 грн. (Двісті двадцять чотири тисячі тринадцять гривень 00 копійок).

Відповідно до п. 1.1. договору застави №б/н від 06.09.2012 за цим договором заставодавець передає в заставу заставодержателю в якості забезпечення виконання заставодавцем у повному обсязі зобов'язань за договором кредиту майно, а саме транспортний засіб марки FORD модель TRANSIT, Тип - вантажний малотоннажний фургон - В, шасі (кузова, рами) №WF0XXXTTFXCK71105, колір - білий, реєстраційний №АА2019МН, 2012 року випуску, що зареєстрований за адресою: Україна, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 4.

Крім того, у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання з погашення суми кредиту, з урахуванням зменшення позовних вимог, позивачем нараховано відповідачу заборгованість, а саме:

- 57,05 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів;

- 3 133,77 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

- 13,16 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів;

- 476,82 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту;

- 65,64 грн. - індекс інфляції за час прострочки по сплаті процентів;

- 3 472,82 грн. - індекс інфляції за час прострочки по кредиту;

- 3 634,10 грн. - штраф за порушення строків повернення кредиту відповідно до п.п. 3.3.7. та 4.3. Договору;

- 10 261,05 грн. - штраф за порушення строків повернення кредиту відповідно до п.п. 3.3.5. та 4.3. Договору.

Щодо стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених цим договором, та комісій, визначених тарифами, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.11.3., 3.2.4., 4.4., 5.4. цього договору, позичальник сплачує кредитору пенб в розмірі 1 (Один) процент, в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п. 5.3. договору у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2. - 3.3.17 цього договору ("Обов'язки Позичальника") позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5 (п'ять) процентів від суми кредиту, визначеної п. 1.1. цього договору, за кожний випадок.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" №01-8/344 від 11.04.2005 з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Як встановлено місцевим госаподарським судом, відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті процентів за користування кредитом не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Судом враховано положення п.2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14, відповідно до якого щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву стосовно стягнення штрафних санкцій (у вигляді пені та штрафу) указує на те, що позивач просить застосувати до нього подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне й те ж порушення договріного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості.

З приводу твердження відповідача про незаконність притягнення до юридичної відповідальності за порушення грошового зобов'язання шляхом одночасного стягнення пені та штрафу суд заначає, що відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Враховуючи положення п. 2.5. договору, п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 та копії банківської виписки по особовому рахунку №2002, суд приходить до висновку, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання 08.04.2014.

Враховуючи викладене, пеня повинна розраховуватися за період з 08.04.2014 по 07.10.2014 включно, втім не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 57,05 грн. за несвоєчасну сплату процентів підлягають лише частковому задоволенню - за період з 08.04.2014 по 14.07.2014 (стосовно пені за несвоєчасну сплату процентів) і за розрахунком суду указана сума становить 49,91 грн. В задоволенні вимог стосовно стягнення решти суми пені у розмірі 7,14 грн. необхідно відмовити.

Стосовно заявленої суми пені у розмірі 3 133,77 грн. за несвоєчасне повернення кредиту, то вказана сума за розрахунком суду визнається обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

З приводу стягнення штрафів за порушення строків повернення кредиту у розмірі 3 634,10 грн. та 10 261,05 грн. за порушення строків повернення процентів суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором. Проте, суд не погоджується з базою розрахунку заборгованості, наданою позивачем, оскільки станом на 05.05.2014 відповідач мав заборгованість у розмірі 60 632,00 грн. (підтверджується банківською випискою по особовому рахунку №2002), а не 72 682,00 грн., як вказує позивач.

Таким чином, за перерахунком місцевого господарського суду, з яким судова колегія повністю погоджується, штраф за порушення сплати кредиту становить 3 031,60 грн. (60 632,00 грн х 5/100%), а не 3 634,10 грн., як вказує позивач у своїх розрахунках..

Пунктами 1.1.1. та 1.1.2. договору передбачається обов'язок позичальника сплачувати щомісячно на користь відповідача 4 275,00 грн. Разом з тим, з банківської виписки по особовому рахунку №2002 вбачається, що відповідачем у період з 25.04.2014 по 15.07.2014 були проведені платежі на загальну суму 20 000,00 грн. (за квітень 2014 - 5 000,00 грн., за травень 2014 - 5 000,00 грн, за липень 2014 - 10 000,00 грн.).

Таким чином, відповідач належним чином виконав узяті на себе зобов'язання, передбачені п. 1.1. договору, відповідно, підстав для застосування мір цивільно-правової відповідальності немає, а тому нарахування штрафів за період 05.06.2014 по 04.08.2014 колегія вважає неправомірним.

Крім того, колегія приймає до уваги той факт, що станом на 05.05.2014 відповдіач мав заборгованість у розмірі 60 632,00 грн. (підтверджується банківською випискою по особовому рахунку №2002), а не 72 682,00 грн., як вказує позивач.

Таким чином, за перерахунком суду штраф за порушення сплати кредиту становить 3 031,60 грн (60 632,00 грн х 5/100%), а не 3 634,10 грн., як зазначає позивач.

На підставі викладеного колегія приходить до висноку про те, що вимоги про стягення штрафу у розмірі 10 261,05 грн. за порушення строків повернення процентів підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 031,60 грн. В іншій частині у задоволенні вимог позивача про стягнення штрафу суд відмовляє з наведених вище підстав.

Судом розглянуто вимоги про стягнення з відповідача 13,16 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, 476,82 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту, 65,64 грн. інфляційних втрат за час прострочки по сплаті процентів, 3 472,82 грн. - інфляційних втрат за час прострочки по сплаті кредиту у зв'язку із простроченням Відповідачем виконання грошового зобов'язання на підставі Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.1. вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, дії відповідача, який прострочив виконання спірного грошового зобов'язання, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи при цьому факт початку перебігу строку прострочення позичальника - 08.04.2014, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

За розрахунком суду стягненню підлягають: 8,19 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів; 52,45 грн. - - інфляційних втрат за час прострочки по сплаті процентів; 426,21 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту; 1 938,74 грн. - інфляційних втрат за час прострочки по сплаті кредиту. У задоволенні решти позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Таким чином, вимоги Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" стосовно стягнення з Дочірнього підприємства "Долмарт Україна" є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню судом в частині стягнення 49,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів; 3 133,77 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту; 3 031,60 грн. - штрафу за порушення сплати кредиту; 3 031,60 грн. - штрафу за порушення строків повернення процентів; 8,19 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів; 52,45 грн. - - інфляційних втрат за час прострочки по сплаті процентів; 426,21 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту; 1 938,74 грн. - інфляційних втрат за час прострочки по сплаті кредиту.

За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 4.1. договору застави право звернення стягнення на предмет застави для задоволення своїх вимог відповідно до договору кредиту, виникає у заставодержателя у випадках, обумовлених положеннями договору кредиту, цього договору та нормами чинного законодавства України.

Пунктом 2.4.13. договору застави передбачено право заставодержателя достроково звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання Позичальником зобов'язань, передбачених договором кредиту (в тому числі в разі несвоєчасного погашення процентів, комісій).

Згідно з п. 2.4.6. договору застави заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, комісії, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойку (пеню, штраф), необхідні витрати на утримання предмета застави, а також інші витрати щодо задоволення вимог заставодержателя за договором кредиту та цим Договором.

Враховуючи наявність встановленого судом факту неналежного виконання Дочірнім підприємством "Долмарт Україна" зобов'язань за договором, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 35 268,24 грн, яка не день розгляду справи не погашена.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" набуло права задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, у відповідності до положень ст. 19 Закону України "Про заставу".

У відповідності до ч. 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Так, інше передбачено Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до положень ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення прилюдних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 Закону.

Положеннями ст. 582 ЦК України визначено, що оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Вартість предмету застави на момент укладання договору застави №б/н від 06.09.2012 склала - 224 013,00 грн. (п. 1.2. договору застави) та є такою, що погоджена сторонами договору.

У межах розгляду даного господарського спору розмір вартості предмета застави сторонами не заперечувався.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №б/н від 06.09.2012 є законними, обгрунтованими в частині погашення заборгованості за договором кредиту №189ю/2012/05-1577/2-1 від 06.09.2012 у розмірі 35 268,24 грн.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія не приймає до уваги посилання відповідача про те, що сума заборгованості за кредитом становить 20 632,00 гривень, а не 23 515,94 гривень, виходячи з наступного.

Відповідачем дійсно внесено на погашення заборгованості за кредитом кошти в загальній сумі 133 275,00 гривень, проте 05.11.2014 року кошти в сумі 2883,94 гривні направлені позичальником на погашення заборгованості за кредитом були перераховані банком на погашення заборгованості за процентами (підтверджується випискою по рахунку 2), оскільки позичальник порушив черговість погашення заборгованості передбачену п.2.10. кредитного договору та згідно п.2.9. кредитного договору банк має право здійснювати договірне списання з рахунків позичальника сум, що підлягають сплаті.

Щодо посилання відповідача на те, що вимогу про погашення заборгованості направлено банком неправильні поштові реквізити, колегія вважає, що зазначене посилання не відповідає дійсності, оскільки поштова адреса зазначена правильно. Зазначення неправильного поштового індексу не призводить до неможливості доставки листа, так як поштовий індекс це лише набір символів, що додається до поштової адреси для полегшення сортування.

Крім того, посилання на неможливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань спростовується частиною другою статті 231 ГК України. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (Постанова Верховного суду України від 09.04.2012 року).

Також колегія вважає, що твердження відповідача про те, що судом першої інстанції допущено помилку в обчисленні строку за який нараховується пеня, а саме, неправильно зазначено в мотивувальній частині рішення місцевого суду період нарахування пені, є безпідставними. Відповідач зазначає, що нарахування штрафних санкцій припинилось 04.10.2014 року, а не 08.10.2014 року, як зазначено в оскаржуваному рішення, проте потрібно відмітити, що судом першої інстанції стягнуто пеню за несвоєчасну сплату процентів за період з 08.04.2014 року по 14.07.2014 року, що не перевищує допустимий ст.232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій.

Щодо посилання відповідача на безпідставність стягнення 3% річних від простроченої суми процентів та кредиту, а також індексу інфляції за час прострочки по сплаті процентів по кредиту, що не передбачалося жодним чином умовами договору, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дана норма є імперативною і не потребує додаткового узгодження сторонами в договорі. Сторони мають можливість лише визначити інший розмір процентів, які боржник повинен сплатити за прострочку виконання грошового зобов'язання. Інший розмір процентів сторонами в Кредитному договорі не визначено, ва тому позиваче правомірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо заявленого клопотання представника апелянта про скасування рішення місцевого господарського суду та припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України, оскільки заборгованість за кредитним договором №189ю/2012/05-1577/2-1 від 06.09.2012 року у розмірі 35 268,24 грн., сума якої була встановлена оскаржуваним рішенням Господарського суду м. Києва, була сплачена повністю, що підтверджується оригіналами квитанції про сплату вищезазначеної суми № N184N51157 від 09.02.2015р. на суму 25 268, 14 грн. та квитанцією № ПН48942 від 09.02.2015р., колегія приходить до висновку, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду спрви апеляційний господарський суд за наявними матеріалами у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ч.3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розягляду в суді першої інстанції.

Відповідачем здійснено оплату заборгованості 09.02.2015р., тобто після винесення оскаржуваного рішення Господарського суду м.Києва від 10.11.2014№ 910/19220/14, а тому у апеляційного суду відсутні підстави для припинення провадження у справі, оскільки на момент винесення місцевим судом рішення у справі, списання грошових коштів з рахунку платника не відбулось.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Долмарт Україна" на рішення Господарського суду м. Києва від 10.11.2014р. у справі № 910/19220/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від10.11.2014р. у справі № 910/19220/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/19220/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх