ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа № 926/1348/14

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Олійник І.О.,

за участю представників:

від позивача - Макогон Ю.І. - прокурор

від відповідачів-1,2 - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чернівецький хлібокомбінат», вих.№843 від 01.12.2014 року

на рішення господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 року (підписане 21.11.2014 року), суддя Гончарук О.В.

у справі №926/1348/14

за позовом Прокурора Садгірського району м. Чернівці

до відповідача-1 Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства «Чернівецький хлібокомбінат», м.Чернівці

про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0030 га

в с т а н о в и в :

З урахуванням заяви (вих.№119-2979 вих-14 від 18.11.2014 року) прокурор Садгірського району м. Чернівці просив суд визнати незаконними та скасувати: пункт 1.3 рішення 25 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень» №547 від 27.06.2012 року, пункт 4 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» №621 від 27.09.2012 року; визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» та зобов'язати ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» звільнити та повернути Чернівецькій міській раді земельну ділянку площею 0,0030 га по вул. Моріса Торези, 31, у м. Чернівці, вартістю 30434 грн., кадастровий номер :41:002:0010.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 року по справі №926/1348/14 позовні вимоги прокурора задоволено: визнано незаконним пункт 1.3 рішення 25 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень» №547 від 27.06.2012 року, відповідно до якого надано дозвіл ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовано площею 0,0030 га для укладення договору встановлення земельного сервітуту терміном на 5 років для розміщення та обслуговування чотирьох малих архітектурних форм (павільйонів) для продажу продукції власного виробництва на вулиці Моріса Торези, 31, м. Чернівці; визнано незаконним пункт 4 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» №621 від 27.09.2012 року, яким затверджено ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» проект відведення земельної ділянки площею 0,0030 га за адресою: вул. Моріса Торези, 31 у м. Чернівці для укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для влаштування малої архітектурної форми (павільйон для продажу продукції власного виробництва) терміном на 5 років; визнано недійсним договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат». Крім того, суд вирішив зобов'язати ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» звільнити та повернути Чернівецькій міській раді земельну ділянку площею 0,0030 га по вул. Моріса Торези, 31, у м. Чернівці, вартістю 30434 грн., кадастровий номер :41:002:0010.

Суд у рішенні, посилаючись на те, що Чернівецька міська рада при прийнятті спірних рішень та при укладенні спірного договору, діяла з порушенням норм ст.ст.401, 404 ЦК України, ст.ст.98, 134 ЗК України та всупереч інтересам територіальної громади, враховуючи положення ст.ст.203, 215, 1212 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство «Чернівецький хлібокомбінат» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 року по справі №926/1348/14 та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що потреби ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» в розміщенні малої архітектурної форми на території міста Чернівці не могли бути задоволені іншим чином ніж шляхом укладення договору встановлення земельного сервітуту, посилаючись на Порядок встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або планується розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності. Разом з тим, зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається на ч.1 ст.134 ЗК України, оскільки, право земельного сервітуту не підлягає продажу на земельних торгах. Крім того, вказує на порушення судом ст.22 ГПК України, з огляду на зміну прокурором підстави пред'явленого позову після початку розгляду справи. Також, на думку скаржника, подаючи позов, прокурор вийшов за межі своїх повноважень, діяв в непередбачений законом спосіб та не обґрунтував в чому саме в даному випадку полягає порушення інтересів держави.

Прокурор в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (вих.№119-58-14 від 12.12.2014 року), просив рішення господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 року по справі №926/1348/14 залишити без з мін, а апеляційну скаргу - без задоволення, зазначаючи, що рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування - відсутні.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Оскільки, явка представників відповідачів не визнавалась обов'язковою, а розгляд справи неодноразово відкладався, колегія суддів вважає за можливе, розглянути справу за їх відсутності.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, пунктом 1.3 рішення 25 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №547 від 27.06.2012 року «Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень» надано дозвіл ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовано площею 0,0030 га для укладення договору встановлення земельного сервітуту терміном на 5 років для розміщення та обслуговування чотирьох малих архітектурних форм (павільйонів) для продажу продукції власного виробництва на вулицях Алма-Атинській, 6, Південно-Кільцевій, 7-А, Моріса Торези, 31, Авангардній, 17.

Пунктом 4 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №621 від 27.09.2012 року «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» затверджено ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» проект відведення земельної ділянки площею 0,0030 га за адресою: вул. Моріса Торези, 31 у м. Чернівці для укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для влаштування малої архітектурної форми (павільйон для продажу продукції виключно власного виробництва) терміном на 5 років.

25 жовтня 2012 року між Чернівецькою міською радою (в тексті договору - міська рада) та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» (в тексті договору - сервітуарій) укладено договір встановлення земельного сервітуту №78, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 земельний сервітут встановлюється відповідно до рішення 28 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 27.09.2012 року №621, відносно земельної ділянки, що розташована в м. Чернівці на вул. Тореза Моріса, 31, площею 0,0030 га, кадастровий номер :41:002:0010 та відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в інтересах ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» встановлено сервітут на право влаштування малої архітектурної форми.

Згідно п.2.1 Договору строковий земельний сервітут встановлюється терміном до 25 жовтня 2017 року.

Земельна ділянка, відносно якої договором №78 від 25.10.2012 року встановлено земельний сервітут, передана сервітуарію (відповідачу-2) згідно акту прийому-передачі від 25.10.2012 року (Додаток №4).

Прокурор Садгірського району м. Чернівці, посилаючись на порушення Чернівецькою міською радою при прийнятті спірних рішень норм чинного законодавства, звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради та Публічного акціонерного товариства «Чернівецький хлібокомбінат» про визнання незаконними та скасування: пункту 1.3 рішення 25 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень» №547 від 27.06.2012 року, пункту 4 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» №621 від 27.09.2012 року; визнання недійсним договору встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» та зобов'язання ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» звільнити та повернути Чернівецькій міській раді земельну ділянку площею 0,0030 га по вул. Моріса Торези, 31, у м. Чернівці, вартістю 30434 грн., кадастровий номер :41:002:0010.

Згідно статті 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст.404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки, надання земельного сервітуту.

Таким чином, право подавати вимогу на платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) наділений лише власник або землекористувач земельної ділянки для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Отже, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним середовищем, за рахунок сусідньої земельної ділянки,

Як вбачається з оскаржуваних рішень, земельна ділянка відповідачу-2 надавалась з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для розміщення малої архітектурної форми для здійснення комерційної діяльності на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Чернівці. Крім того, матеріалами справи не підтверджено наявності (у власності чи на праві користування) у відповідача-2 земельної ділянки по вул. Моріса Торези у м. Чернівці, по відношенню до якої, надана спірна земельна ділянка була б суміжною чи сусідньою.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачами не доведено наявності таких потреб відповідача-2, які б могли бути задоволені винятково шляхом надання йому земельного сервітуту, враховуючи мету, для якої було надано земельний сервітут в даному випадку.

Відповідно до п. «в» статті 12 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільські, селищні, міські ради здійснюють надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до ЗК України.

Згідно ч.2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Земельним кодексом України, а саме: статтями 123, 124, 134, 135, визначено порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, права на які підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Статтею 134 ЗК України встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, в даному випадку право користування оспорюваною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного законодавства підлягає продажу на конкурентних засадах та не може надаватися в користування без конкурсу на умовах сервітуту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при прийнятті спірних рішень, Чернівецька міська рада діяла з порушенням зазначених норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

З огляду на наведене, не приймається до уваги посилання скаржника на Порядок встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджений рішенням Чернівецької міської ради IV скликання №1257 від 25.02.2010 року, як на акт, який підлягає виконанню всіма підприємствами, установами, організаціями, які використовують земельні ресурси територіальної громади м. Чернівці, та який прийнятий на підставі Постанови КМУ від 26.08.2009 року №982, оскільки зазначений Порядок в частині встановлення земельних сервітутів для розміщення і обслуговування малих архітектурних форм, призначених для провадження підприємницької діяльності, суперечить вимогам ст.401 ЦК України та вимогам вищенаведених норм ЗК України.

Разом з тим, колегія судді вважає за необхідне зазначити, що наведена вище постанова КМУ від 26.08.2009 року втратила чинність 06.06.2011 року, тобто хоч і Порядок встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджений рішенням Чернівецької міської ради IV скликання №1257 від 25.02.2010 року, прийнятий на підставі вказаної постанови, проте, на час прийняття спірних пунктів рішень та укладення спірного договору така постанова КМУ, як акт ієрархічно вищий за юридичною силою від рішення органу місцевого самоврядування, не була чинною.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.п.2, 10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Частиною 10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що при ухваленні спірних пунктів зазначених рішень Чернівецька міська рада діяла з порушенням зазначених норм чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади.

Разом з тим, Господарським процесуальним кодексом України та іншими законодавчими актами України встановлено, що до повноважень господарського суду не віднесено скасування оспорюваних актів державних та інших органів.

Суд, визнавши акт органу місцевого самоврядування незаконним, в такий спосіб вже відновив порушене право особи, що звернулася до суду.

Апеляційний господарський суд вважає, що обраний прокурором Садгірського району м. Чернівці спосіб захисту порушених відповідачами інтересів держави шляхом визнання незаконними рішень відповідача-1 відповідає законодавству, є ефективним та призводить до поновлення порушених інтересів держави у повному обсязі, а відтак, часткове скасування рішень, визнаних судом незаконними, є зайвим.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірні пункти, прийнятих Чернівецькою міською радою рішень слід визнати незаконними.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки, оскаржений договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, укладений на підставі ухвалених Чернівецькою міською радою оспорюваних незаконних рішень, не відповідає наведеним вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, відтак, такий підлягає визнанню недійсним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується і з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги прокурора про зобов'язання ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» звільнити та повернути Чернівецькій міській раді земельну ділянку площею 0,0030 га по вул. Моріса Торези, 31, у м. Чернівці, вартістю 30434 грн., кадастровий номер :41:002:0010 та відносно якої договором №78 від 25.10.2012 року встановлено земельний сервітут.

Так, згідно ст.406 ЦК України визнання договору, що є підставою для встановлення сервітуту, недійсним є підставою для припинення і самого сервітуту.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення і одним із способів захисту прав є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Крім того, у ч.3 ст.207 ГК України зазначено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним, припиняється з дня набрання рішенням суду законної сили та передбачається можливість визнання зобов'язання недійсним на майбутнє.

Враховуючи, що із договорів про встановлення особистих строкових сервітутів випливає, що зобов'язання за цими договорами може бути припинено лише на майбутнє, так як неможливо повернути усе одержане за ним, тому господарський суд, визнаючи ці договори недійсними, приходить до висновку про припинення зобов'язань за ними на майбутнє (п.2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 25.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ст.216 ЦК України по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій все одержане за угодою.

Враховуючи, що договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року підлягає припиненню на майбутнє і двостороння реституція за такими договорами не проводиться, то передана земельна ділянка, яка перебуває у фактичному користуванні відповідача-2 на підставі спірного договору (що також підтверджується актом прийому-передачі від 25.10.2012 року), підлягає звільненню відповідачем-2 та поверненню Чернівецькій міській раді.

Щодо посилань скаржника на те, що прокурор не уповноважений на звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про прокуратуру» предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів, серед іншого, є також й відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Статтею 36-1 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності вищевказаних підстав, з метою представництва громадянина та держави, прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, звертатися до суду з позовом.

Відповідно до рішення Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 року у справі про представництво прокуратурою інтересів держави в господарському суді, прокурор самостійно визначає і обґрунтовує у заяві, в чому полягає порушення інтересів держави.

В силу ст.ст.2, 29 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Статтею 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до Указу Президента України №459/2011 від 13.04.2011 року «Про державну інспекцію сільського господарства України» таким центральним органом виконавчої влади є Держсільгоспінспекція України.

Проте, вказаним Законом не передбачено повноважень щодо звернення названого центрального органу виконавчої влади до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення у комунальну власність.

Разом з тим, таких повноважень не передбачено також і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України №459/2011 від 13.04.2011 року.

Ухвалені відповідачем-1 спірні рішення про надання відповідачу-2 земельної ділянки на підставі земельного сервітуту та укладений відповідачами договір встановлення земельного сервітуту суперечать вищевказаним вимогам законодавства та порушують інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Відтак, враховуючи наведене вище, а також те, що у визначеного чинним законодавством державного органу, уповноваженого здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прокурор Садгірського району м. Чернівці, пред'являючи даний позов в інтересах держави, правомірно набув статусу позивача та правильно визначив і мотивував порушення інтересів держави в даному випадку.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на порушення судом першої інстанції ст.22 ГПК України, з огляду на наступне.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що прокурором після початку розгляду справи по суті змінено підстави пред'явленого позову.

Однак, як вбачається з заяви прокурора (вих.№119-2979 вих-14 від 18.11.2014 року) останній змінив предмет позову в частині вимоги про визнання недійсним договору та просив суд визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат».

Враховуючи, що вказана заява відповідає вимогам ст.22 ГПК України та подана прокурором до початку розгляду справи по суті, місцевий господарський суд правомірно задоволив заяву прокурора, яка по своїй суті є заявою про часткову зміну предмету позову та розглянув справу з урахуванням вимоги, викладеної в такій заяві.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права при розгляді та вирішенні справи місцевим господарським судом.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем протилежного не доведено.

Відтак, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 року по справі №926/1348/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чернівецький хлібокомбінат» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №926/1348/14 повернути до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

Бонк Т.Б.