ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" лютого 2015 р.Справа № 916/4900/14

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Волкова Р.В.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Форес", м.Одеса

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Хлібний рай 20-11", м.Київ,

про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, що знаходиться в м.Одеса по вул. Одарія, 9.

за участю:

представника позивача Бороган В.В. (за довіреністю),

представник відповідача не з'явився, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю „Форес" м.Одеса, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю „Хлібний рай 20-11" м.Київ, про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, що знаходиться в м.Одеса по вул. Одарія, 9, виділивши позивачу в користування 31/100 частини земельної ділянки, на якій розташована його 31/100 частина об'єкту нерухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог посилається на отримання на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2011 року реєстровий номер 3298 та договору купівлі-продажу від 20.02.2002 року реєстровий номер 1283 на праві спільної часткової власності 31/100 нежитлових будівель хлібозаводу № 1, що знаходиться в м.Одеса по вул. Одарія, 9. Вказує на наявність у відповідача Свідоцтва про право власності від 27.06.2012 року на право спільної часткової власності на 69/100 частин об'єкту нерухомого майна за вказаною адресою.

Фактично позивач вказує на необхідність усунення перешкод у користуванні майном шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою. Відповідно до ч.3 ст.16 Господарського процесуального Кодексу України, справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна. Об'єкт нерухомого майна та земельна ділянка знаходяться в м.Одеса по вул. Одарія, 9.

Відповідно до ст.16 Господарського процесуального Кодексу України, справи у спорах, передбачених пунктом 6 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням об'єктів земельних відносин або основної їх частини, за винятком справ, передбачених частиною четвертою цієї статті. При цьому, в пункті 6 частини першої статті 12 йдеться про підвідомчість господарським судам справ у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов суду не надав.

Позивач надав клопотання "про зміну (доповнення) підстав позову та уточнення позовних вимог".

В цьому клопотанні він просив:

- визнати неправомірною перешкоду ТОВ "Хлібний рай 20-11" у встановленні ТОВ "Форес" порядку та меж користування земельною ділянкою, розташованою за адресою м.Одеса, вул. Одарія, 9;

- встановити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт нерухомого майна під номерами 9, що знаходиться в м.Одеса, по вул. Одарія між співвласниками нежитлових об'єктів згідно їх ідеальних часток" ТОВ "Форес" - 31/100 частин нежитлових будівель, ТОВ "Хлібний рай 20-11" - 69/100 частин нежитлових будівель.

Вказане клопотання судом відхилено з наступних підстав.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального Кодексу України, до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Таким чином, зміна позивачем підстав і предмета позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Така правова позиція також викладена у Інформаційному листі Вищого господарського суду України у від 02.06.2006 року № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", у п. 3.7 Роз'яснення Вищого господарського суду України від 18.09.1997 року № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України".

Крім того, такі дії щодо зміни предмета або підстав позову можливо вчинити лише до початку розгляду справи по суті.

Позивачем також заявлене клопотання про призначення судової експертизи стосовно встановлення порядку і меж користування спірною земельною ділянкою.

Вказане клопотання судом розглянуто та відхилено в зв'язку з недоцільністю проведення такої експертизи виходячи з фактичних обставин справи.

04 лютого 2015 року ухвалою господарського суду Одеської області відповідно до положень ст.69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи було продовжено до 20 лютого 2015 року.

У судовому засіданні від 13.02.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.04.2001 року, укладеного між ВАТ „Одеський коровай" та ТОВ „Форес", останній купив 23/100 частини нежитлових будівель хлібозаводу № 1 за адресою: м. Одеса, вулиця Одарія, 9, а саме, - трьохповерхову будівлю центрального складу загальною площею 1770,5 кв.м.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 20.02.2002 року, укладеним між тими ж сторонами, ТОВ „Форес" купив 2/25 частини не житлових будівель хлібозаводу № 1 за тією ж адресою, а саме, - будівлю пральної і туалету, будівлю складу та будівлю прохідної, загальною площею 471,3 кв.м.

Відповідачу, згідно Свідоцтва про право власності від 27.06.2012 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, на праві спільної часткової власності належить 69/100 частин об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Одарія, 9.

ВАТ „Одеський коровай", яке відчужувало нерухоме майно за вказаною адресою на користь позивача та відповідача, мало Державний Акт на право постійного користування землею загальною площею 3,2446га, в тому числі 1,9603га для експлуатації хлібозаводу № 1. Акт ІІ-ОД № 004037 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 63.

Відповідно до ч.2 п.2.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 (зі змінами та доповненнями) „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", до відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

Виходячи з вимог ч.1 ст.30 Земельного Кодексу України 1991 року в редакції від 08.06.2000, тобто станом на дату підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.04.2001 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно з ч.3 вказаної статті, при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Відповідно до п.1 ст.120 Земельного Кодексу України в редакції від 25.10.2001, тобто в редакції що діяла на момент підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.02.2002 року. при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

П.4 вказаної статті встановлював, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Статтею 120 ЗК України (в редакції від 25.10.2001) було передбачено перехід права користування земельною ділянкою до нового власника житлового будинку (будівлі, споруди), розташованого на цій земельній ділянці, на підставі договору оренди. З 20.06.2007 набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 N 997-V, яким було змінено редакцію частин першої та другої статті 120 ЗК України. Зокрема, стаття 120 ЗК України (в редакції від 27.04.2007) не містила положення про договір оренди як про єдину підставу права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда. Отже, з дати набрання чинності названим Законом передбачене статтею 120 ЗК України право власника нерухомого майна користуватися земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, може ґрунтуватися й на інших підставах, ніж договір оренди земельної ділянки.

Главою 15 Земельного Кодексу України визначено два види користування землею - право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки.

Статтею 125 Земельного Кодексу України визначено підстави виникнення права користування земельної ділянкою, а саме - одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, та виникнення права оренди земельної ділянки, а саме - укладення договору оренди і його державна реєстрація.

Виходячи зі змісту ст.ст. 12, 17 Земельного Кодексу України, розпорядження землями територіальної громади та землями державної власності (в межах, визначених Земельним Кодексом України), у тому числі надання їх у користування, належить до повноважень органів місцевого самоврядування і органів виконавчої влади та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу,

Порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам та порядок передачі земельних ділянок в оренду визначені ст.ст. 123, 124 Земельного Кодексу України, та ст. 16 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до зазначених норм юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки, має звернутися з відповідним клопотанням до повноважного органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування, додавши до цього відповідні матеріали, передбачені ст. 151 Земельного Кодексу України. В свою чергу, повноважний орган державної влади розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Відмову органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки та користування або залишення клопотання без розгляду в установлений строк може бути оскаржено в судовому порядку.

Тобто, виходячи із зазначеного, право ініціювати одержання земельної ділянки у користування надано юридичній особі, а розглянути це питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний державний орган. Обов'язок щодо оформлення правовстановлюючих документів на використання земельної ділянки, згідно вимог чинного законодавства України, що регулює дані правовідносини, лежить на відповідному повноважному державному органі.

Суд приймає до уваги, що позивач не звертався до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питання отримання частини спірної земельної ділянки в користування у встановленому законом порядку. Суд роз'яснює позивачеві право на таке звернення, за результатами розгляду якого у випадку відмови він матиме право на звернення до суду із позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою.

Пунктом 2.14 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року зазначено, що за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного Кодексу України.

Слід зазначити, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв'язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень". Таке оформлення здійснюється з урахуванням законодавчих приписів, що містяться, насамперед, у Земельному Кодексі України та постанові Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 N 439 "Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку.

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. Вказана правова позиція також викладена у вищевказаній Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року.

Згідно до ст. ст. 33-34 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст. ст. 32-36 Господарського процесуального Кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту, що відповідачем здійснюються будь-які перешкоди у користуванні майном, що належить позивачу, або відповідач має намір здійснення таких перешкод у майбутньому.

Згідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка не передавалася сторонам у власність або в користування. У сторін державні акти на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування відсутні. Проте матеріали справи містять державний акт ІІ-ОД № 004037 від 17.06.1999 року, виданий ВАТ «Одеський коровай».

Суд враховує, що позовні вимоги стосуються визначення порядку користування земельною ділянкою, для чого необхідна наявність самого права користування. У зв'язку з чим суд вважає заявлені вимоги передчасними, необґрунтованими та такими, що не засновані на законі.

Відповідно, на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 12, 15, 17, 30, 120, 123-125, 151 Земельного Кодексу України, ст. 182, ч.2 ст. 331, ст.ст. 377, 657 ЦК України, ст. 16 Закону України „Про оренду землі", та керуючись ст.ст. 22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Форес" м.Одеса, до Товариства з обмеженою відповідальністю „Хлібний рай 20-11" м.Київ, про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, що знаходиться в м.Одеса по вул. Одарія, 9, виділивши позивачу в користування 31/100 частини земельної ділянки, на якій розташована його 31/100 частина об'єкту нерухомого майна, - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 13.02.2015 року. Повний текст рішення складений 18 лютого 2015 р.

Суддя Р.В. Волков