РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015Справа №910/23609/14
За позовом Фірми "Т.М.М."-Товариства з обмеженою відповідальністю

до Київського міського територіального відділення

Антимонопольного комітету України

про визнання рішення недійсним

Судді Картавцева Ю.В. (гол.)

Босий В.П.

Отрош І.М.

Представники:

від позивача Случак О.О.- представник (дов. № б/н від 14.08.2014 р.)

від відповідача Клюсова Т.М - представник (дов. № 1 від 05.01.2015 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним Рішення Адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України №88/01-р/к від 20.08.2014р. по справі №86-01/07.14.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем спірне рішення прийнято з порушенням Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням АМК України від 05.03.2002 року № 49-р, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за № 317/6605, і відповідно з порушенням ст.ст. 4 та 5 Закону України „Про Антимонопольний комітет України» неповно з'ясовано обставини справи, не доведено факту зайняття позивачем монопольного становища на ринку надання житлово-комунальних послуг із часткою 100 відсотків, а також ознак зловживання монопольним становищем, передбачених статтею 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції-", а відтак й відсутні підстави для накладення на Позивача штрафу у розмірі 68000.00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 р. порушено провадження у справі №910/23609/14, розгляд справи призначено на 17.11.2014 р.

17.11.2014р. відділом діловодства суду від представника відповідача одержано відзив на позовну заяву. Згідно даного відзиву, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у даному відзиві.

У судовому засіданні 17.11.2014 р. оголошено перерву до 12.12.2014 р.

11.12.2014 р. відділом діловодства суду отримано від представника позивача заперечення на відзив відповідача.

У судовому засіданні 12.12.2014 р. представник позивача подав суду клопотання про продовження терміну розгляду справи на більш тривалий строк, ніж встановлено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання та продовжив строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, про що 12.12.2014 р. виніс відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 12.12.2014 р. оголошено перерву до 12.01.2015 р. о 17 год. 00 хв.

23.12.2014 р. відділом діловодства суду отримано від позивача заяву про зупинення виконання рішення Адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України №88/01-р/к від 20.08.2014р. по справі №86-01/07.14 на підставі ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до ч. 1 ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яка справа, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Зважаючи на ту обставину, що справа № 910/23609/14 відноситься до категорії складних, з метою забезпечення повного та об'єктивного розгляду справи, суд в судовому засіданні 12.01.2015 р. прийшов до висновку про необхідність розгляду справи № 910/23609/14 колегіально у складі трьох суддів, відповідно до ч. 1 ст. 4-6 ГПК України, про що виніс ухвалу від 12.01.2015 р.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р. визначено для розгляду справи № 910/23609/14 колегію суддів в наступному складі: Картавцева Ю.В. (гол.), судді Босий В.П. та Отрош І.М.

Ухвалою суду від 12.01.2015 р. справу № 910/23609/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі Картавцева Ю.В. (гол.), судді Босий В.П. та Отрош І.М., розгляд справи призначено на 09.02.2015 р.

Розглянувши у судовому засіданні 09.02.2015 р. клопотання представника позивача про зупинення дії спірного рішення відповідача, подане до суду 23.12.2014 р., а також аналогічне клопотання, викладене у прохальній частині позовної заяви, суд відмовив в їх задоволенні з огляду на таке.

Як встановлено у ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, накладення штрафу тощо.

При цьому згідно з ч. 4 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"; за результатами перевірки відповідно до частини п'ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

З огляду на те, що відповідачем було прийнято спірне рішення про визнання позивача таким, що займав монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг, а також зловживання ним своїм монопольним (домінуючим) становищем, у зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» накладено відповідний штраф, то за відсутності визначення іншого, оскарження такого рішення до суду передбачає автоматичне зупинення його дії на час розгляду справи, а отже підстав для повторного зупинення дії рішення немає.

В судовому засіданні 09.02.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Правовідносини, пов'язані з обмеженням монополізму та захистом суб'єктів господарювання від недобросовісної конкуренції, є предметом регулювання господарського законодавства, у тому числі й Господарського кодексу України (далі - ГК України), і відтак - господарськими, а тому справи, що виникають з відповідних правовідносин, згідно з частиною третьою статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розглядаються господарськими судами.

До того ж відповідно до частини першої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду. З огляду на зміст наведеної норми, статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, справи зі спорів про оскарження рішень (розпоряджень) органів Антимонопольного комітету України підвідомчі господарським судам і підлягають розглядові за правилами Господарського процесуального кодексу України (п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011, № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 15)).

Отже, спір у даній справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України.

В силу ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції" законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.

Пунктом 11 Положення про територіальне відділення Антимонопольного комітету України, затвердженого розпорядженням Комітету від 23.02.2001 р. № 32-р, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30.03.2001 р. за № 129/5482 передбачено, що діяльність щодо виявлення, попередження та припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції здійснюється територіальним відділенням з додержанням процесуальних засад, визначених законодавчими актами України, а також Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що затверджуються Комітетом.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про захист економічної конкуренції" розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; накладення штрафу тощо.

Як визначено статтею 41 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також зазначено і у п. 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 р. № 5 (в редакції Розпорядження Антимонопольного комітету № 169-р від 14.03.2012 р.), доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Пунктом 32 Правил розгляду справ встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов'язань, передбачених статтею 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.

20.08.2014 р. Адміністративною колегією Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі № 86-01/07.14 прийнято рішення № 88/01-р/к, згідно з яким:

- визнано, що Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю протягом періоду з 01.02.2012 р. по 10.07.2014 р. займало монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Киї, вул. Панельна, 5, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Товариства, з часткою 100%., оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

- визнано дії Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, які полягають у нарахуванні власникам (наймачам) квартир у будинку № 5 по вул. Панельна плати за надані послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за тарифом, який не затверджено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) для Будинку, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Товариства, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

- за вчинене порушення, викладене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, відповідно до абзацу другого частини другої статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції", накладено на Фірму "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю штраф у розмірі 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн.

- зобов'язано Фірму "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини цього рішення, шляхом вжиття заходів щодо встановлення (затвердження) тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку по вул. Панельна, 5, м. Київ, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Товариства, згідно з Порядком формування тарифів на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу формування тарифів на житлово-комунальні послуги», у двомісячний строк з дня отримання рішення.

Позивач, не погоджуючись з Рішенням, зазначає, що в оскаржуваному рішенні відповідач не дослідив всі чинники визначення монопольного становища на ринку, зокрема не досліджував питання наявності на ринку інших суб'єктів господарювання, які можуть надавати аналогічні послуги, можливість доступу інших суб'єктів на досліджуваний ринок, а також не зазначив, яким саме чином дії (бездіяльність) позивача призвели чи могли призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів і в чому конкретно полягають чи могли полягати відповідні негативні наслідки. В свою чергу власниками квартир у спірному будинку було підписано договори про надання житлово-комунальних послуг, підготовані позивачем на основі типових договорів, затверджених постановою КМУ від 20.05.2009 р. № 529 та постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630, що свідчить про погодження з умовами таких договорів.

За таких обставин позивач просить суд визнати недійсним рішення № 88/01-р/к.

Відповідач проти позову заперечує, вказуючи на те, що в матеріалах справи наведені докази та встановленні факти порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції, а тому прийняте рішення № 88/01-р/к відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить процесуальним правилам встановленим Законом України «Про захист економічної конкуренції».

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи № 86-01/07.14 та підтверджується матеріалами судової справи № 910/23609/14, Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю є юридичною особою, зареєстрованою Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією 10.04.1997 р., має самостійний баланс, печатку зі своїм найменуванням, емблему. Товариство здійснює свою діяльність як суб'єкт господарювання згідно з чинним законодавством та статутом (у новій редакції), станом на час прийняття оскаржуваного рішення затвердженим рішенням загальних зборів учасників (протокол від 12.02.2010 № 96) та зареєстрованим Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією 16.02.2010.

Фірма "Т.М.М." - ТОВ є суб'єктом господарювання у розумінні статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до статті 24 Житлового кодексу Української РСР жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово-експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією.

Згідно з актом від 29.09.2000 р. про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, на балансі (обслуговуванні) Фірми "Т.М.М." - ТОВ знаходиться будинок по вул. Панельній, 5 у м. Києві.

В оскаржуваному Рішенні міститься висновок про те, що Фірма "Т.М.М." - ТОВ протягом періоду з 01.02.2012 р. по 10.07.2014 р. займало монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Фірми "Т.М.М." - ТОВ, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у неї немає жодного конкурента.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо:

на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції (частина 2 наведеної статті Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Відповідно до п.15.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства", господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням названого Комітету від 05.03.2002 N 49-р.

Згідно п.2.1 Методики, визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання може включати в себе такі дії:

2.1.1. встановлення об'єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб'єкта господарювання (групи суб'єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб'єктом (суб'єктами) господарювання;

2.2.2. складання переліку товарів (робіт, послуг), щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб'єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи;

2.2.3. складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп);

2.1.4. визначення товарних меж ринку;

2.1.5. визначення територіальних (географічних) меж ринку;

2.1.6. встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб'єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку;

2.1.7. визначення обсягів товару, який обертається на ринку;

2.1.8. розрахунок часток суб'єктів господарювання на ринку;

2.1.9. складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

2.1.10. визначення бар'єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб'єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

2.1.11. встановлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання на ринку.

Таким чином, установлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об'єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.

Тобто, п. 2.1. Методики містить перелік можливих дій для визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, що за своїм характером є диспозитивною нормою. Означений перелік дій застосовується залежно від конкретного предмету розглядуваних порушень законодавства про захист економічної конкуренції, а також залежно від фактичних обставин, зокрема, особливостей товару, структури ринку тощо.

Так, відповідно до п. 2.2. Методики, етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення можуть змінюватись залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.

Під час розгляду справи № 86-01/07.14, у відповідності до вимог Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Закону України «Про захист економічної конкуренції», Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 р.№ 49-р., зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 01.04.2002 р. за № 317/6605 (далі - Методика), Адміністративною колегією Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України проведено дослідження становища Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю на ринку надання житлово-комунальних послуг, яким встановлено наступне.

Об'єктом аналізу щодо визначення монопольного (домінуючою) становища є Фірма "Т.М.М." - ТОВ, що надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5, який знаходиться на (балансі) обслуговуванні Фірми "Т.М.М." - ТОВ.

Товарними межами ринку визначено послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5. який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Фірми "Т.М.М." - ТОВ.

Споживачами послуг є власники (наймачі) квартир в будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна, 5, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) Фірми "Т.М.М." - ТОВ.

Територіальними (географічними) межами ринку є територія будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна. 5, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні Товариства.

Часовими межами ринку визначено період з 01.02.2012 р. по 10.07.2014 р. - проміжок часу, протягом якого незмінними залишались структура ринку, співвідношення попиту та пропозиції на ньому.

Підпункт 15.4 пункту 15 Постанови ВГСУ зазначає, що обов'язок з доведення в суді факту зайняття суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку покладається на Антимонопольний комітет України або його територіальне відділення, яке є стороною у справі.

Водночас за змістом приписів статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного доказу не займання ним монопольного становища на визначеному відповідачем ринку, суд дійшов висновку, що в Рішенні Адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України №88/01-р/к від 20.08.2014р. по справі №86-01/07.14 монопольне становище позивача на досліджуваному ринку Київським міським територіальним відділенням Антимонопольного комітету України визначено відповідно до статей 12, 13, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 N 49-р.

Підсумовуючи, доводи позивача щодо того, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не було досліджено всіх чинників визначення монопольного становища на ринку, передбачених Методикою, не приймаються судом до уваги у зв'язку з тим, що останньою передбачений перелік можливих дій для визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, окремо у кожному конкретному випадку, а відповідачем, на думку суду, в межах розгляду справи про порушення позивачем конкурентного законодавства вчинено дії з дослідження всіх необхідних з огляду на характер справи чинників визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання.

В позовній заяві та наданих поясненнях позивач заперечує встановлений в рішенні адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України №88/01-р/к від 20.08.2014р. по справі №86-01/07.14 факт зловживання позивачем монопольним становищем.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції

Згідно з ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод прийняттям суб'єктом господарювання додаткових зобов'язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб'єктам господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства", у розгляді справ зі спорів, пов'язаних із зловживанням монопольним становищем на ринку, господарським судам необхідно мати на увазі, що наведений у статті 29 ГК України перелік дій, що визнаються таким зловживанням, не можна вважати вичерпним. Згідно з приписом частини першої статті 41 ГК України законодавство, що регулює відносини, які виникають у зв'язку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму у господарській діяльності, складаються з цього Кодексу, закону про Антимонопольний комітет України, інших законодавчих актів. До таких законодавчих актів належить і Закон України "Про захист економічної конкуренції", який передбачає як кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку (частина перша статті 13), так і перелік відповідних дій чи бездіяльності (частина друга цієї статті).

П. 14 Постанови передбачено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13 - 15 і 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"), або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статті 4, 6, 8, 15 1, 16, 17 і 18 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"). В останньому випадку господарським судам необхідно з'ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб'єктів господарювання, які мають ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або антиконкурентних узгоджених дій, або недобросовісної конкуренції.

П. 12 Постанови передбачено, що вирішуючи питання про наявність або відсутність у діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання ознак зловживання монопольним (домінуючим) становищем, господарському суду необхідно з'ясовувати, яким саме чином такі дії (бездіяльність) призвели чи могли призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів і в чому конкретно полягають чи могли полягати відповідні негативні наслідки.

Як вбачається із матеріалів справи № 86-01/07.14 та підтверджується матеріалами судової справи № 910/23609/14, позивач здійснював укладання договорів про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території із споживачами (власниками чи наймачами квартир) будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. При цьому, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Так, Рішенням встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю протягом визначеного Рішенням періоду було виконавцем житлово-комунальних послуг споживачам житлового будинку за адресою: м. Київ, м. Київ, вул. Панельна, 5.

Крім зазначеного, статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Регуляторами впливу на якість, обґрунтованість цін (тарифів), умови тощо надання житлово-комунальних послуг виступають відповідні державні органи, які. в тому числі, забезпечують контроль за дотриманням виконавцями/виробниками вимог стандартів, нормативів, норм, порядків і правил та видання приписів щодо усунення порушень у межах, встановлених законодавством.

Положеннями статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до повноважень виконавчих органів міських рад належить встановлення тарифів на комунальні послуги.

Аналогічні положення містить Закон України «Про житлово-комунальні послуги», так згідно із статтею 7, до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, визначення виконавця житлово-комунальних послуг.

За змістом ч. 2 ст. 14 зазначеного Закону ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначено Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (до 01.06.2011 р. діяв Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529).

Цей Порядок застосовується під час установлення Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг та органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій, а також для суб'єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб'єктів під час розрахунку зазначених тарифів (п. 2 Порядку).

Згідно із частиною другою статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Відповідно до частини третьої статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво ( надання).

У місті Києві тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюються (затверджуються) виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) (далі - КМДА), крім тарифів, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, позивач зазначив, що неодноразово звертався до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департаменту економіки та інвестицій з питань затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку по вул. Панельна, 5, із заявою та доданими до заяви розрахунковими матеріалами щодо встановлення тарифів на послуги з утримання вказаного будинку та прибудинкових територій.

З цього приводу суд встановив наступне.

Дійсно листом від 05.06.2014 р. № 050/20-3250 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив відповідача про факт звернення позивача стосовно затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку по вул. Панельна, 5 у 2012 та 2013 роках, однак до проекту розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) тарифи не були включені з підстав того, що: до накладних витрат двічі включено витрати на використання обчислювальних центрів, сплата за розрахунково-касове обслуговування, також до витрат на оплату праці працівників включено обов'язкові платежі до бюджету, що не передбачені відповідно до положень Податкового кодексу України; невірно розраховано витрати на технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем водо, теплопостачання; до витрат на поточний ремонт включено витрати не передбачені Примірним переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженим наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10 серпня 2004 року № 150 та постановою Кабінету міністрів України від 01.06.2011 № 869 (лист від 17.02.2012 р. № 00050/4-667).

Окрім того, в процесі розгляду відповідних звернень позивача, останнього було повідомлено що при проведенні аналізу розрахункових матеріалів виявлено, що розмір накладних витрат значно перевищує середній розмір по м. Києву (60 відсотків), а у розрахункових тарифах кількість осіб, які здійснюють прибирання місць загального користування в будинках, перевищує фактичну кількість відповідного персоналу Фірми "Т.М.М." - ТОВ (лист від 19.07.2012 р. № 09050/4-2017).

В подальшому, листом від 20.08.2012 р. № 04050/4-2204, позивача було повідомлено, що при проведенні аналізу розрахункових матеріалів виявлено, що кількість осіб, які здійснюють прибирання місць загального користування в будинках перевищує фактичну кількість відповідного персонал) Фірми «Т.М.М».

Вищевикладене дає підстави вважати, що протягом тривалого часу позивач подавав до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) необґрунтовані розрахунки тарифу на утримання будинку і споруд та прибудинкових територій по будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна, 5, належним чином не реагував на зауваження структурних підрозділів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), тобто не вживав вичерпних заходів, спрямованих на усунення порушень норм чинного законодавства з метою затвердження уповноваженим органом тарифів на утримання будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна, 5.

За результатами аналізу матеріалів наданих відповідачеві, останнім встановлено, що тариф у розмірі 3,9399 грн/кв.м при оплаті до 20 числа, 4,3339 грн/кв.м - при оплаті після 20 числа на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою м. Київ, вул. Панельна, 5 був введений в дію з 01.12.2013 року.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що листом від 19.07.2012 № 09050/4-2017 Управління цінової політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вказало на середній по місту Києву тариф на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій у разі оплати після 20 числа, що становить 3,10 грн/кв.м.

Відповідачем встановлено, що тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна, 5 не встановлений розпорядженням КМДА, що є порушенням вимог статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Таким чином, відповідачем вірно з'ясовано, що позивач застосовує тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для мешканців будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна 5, не затверджений відповідним розпорядженням КМДА.

За таких обставин, зазначені дії позивача можуть призвести до ущемлення інтересів власників (наймачів) квартир у будинку за адресою м. Київ, вул. Панельна 5, які змушені сплачувати за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій необґрунтовану, самовільно встановлену позивачем, плату, оскільки встановлена позивачем вартість на ці послуги не затверджена розпорядженням КМДА, як це визначено чинним законодавством, а матеріали справи свідчать про тривале ухилення позивачем від виконання свого обов'язку з добросовісного подання належним чином оформлених документів до уповноваженого органу на затвердження тарифів.

Доводи позивача стосовно того, що останній є не єдиною організацією, що може здійснювати надання комунальних послуг у спірному будинку, то суд зазначає таке.

Як зазначено вище, відповідно до статті 24 Житлового кодексу Української РСР жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією.

Протягом періоду з 01.02.2012 р. по 10.07.2014 р. Фірма "Т.М.М." - ТОВ була однією житлово-експлуатаційною організацією, яка здійснювала обслуговування будинку № 5 по вул. Панельна, що утримується на балансі позивача, тому фактично не мало конкурентів у межах вказаного будинку, а отже з огляду на наявність доказів в підтвердження встановленого відповідачем факту зайняття позивачем монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку № 5 по вул. Панельна та відсутності доказів зворотного, дії позивача з самовільного встановлення та нарахування тарифів, жодним чином не затверджених уповноваженим на це органом, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 статті 50 та частиною першою етапі 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції".у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) позивача, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Доводи позивача на підтвердження відсутності будь-якого зловживання ним своїм становищем, а саме стосовно погодження зі споживачами у будинку за адресою: м. Київ, вул. Панельна, 5 умов договорів про надання житлово-комунальних послуг, в тому числі в частині тарифів, не приймаються судом з огляду на те, що позивач протягом зазначених у Рішенні часових меж був єдиною існуючою організацією-виконавцем житлово-комунальних послуг в межах спірного будинку, що в будь-якому разі обмежує споживачів у варіанті вибору поведінки стосовно укладення чи не укладення договору з виконавцем, а безперечним доказом незгоди споживачів із умовами укладених договорів як таких, що прямо суперечать вимогам законодавства, є звернення із відповідною заявою до відповідача.

У відповідності до абзацу 2 частини другої статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за порушення, передбачене пунктом 2 статті 50 цього Закону накладається штраф у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб'єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, у якому накладається штраф.

Відповідно до податкової декларації з податку на прибуток підприємства дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) Фірма "Т.М.М." - ТОВ за 2013 рік становить 407 671 530 грн.

Під час визначення відповідачем розміру штрафу враховано, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчинено на соціально важливому ринку, період вчинення порушення був тривалим у часі, порушення не визнане, у зв'язку з чим на позивача накладено штраф у розмірі 68 000, 00 грн.

Статтею 41 Закону України "Про захист економічної конкуренції" доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

При прийнятті рішення по даній судовій справі, суд врахував усні та письмові пояснення представників сторін та дослідив докази надані до письмових пояснень.

Таким чином, з огляду на положення чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідачем в оскаржуваному Рішенні правомірно кваліфіковано дії Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 2 статті 50 та ч. 1 статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання житлово-комунальних послуг у м. Києві, в межах будинку, який знаходиться на балансі (обслуговуванні) позивача, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Частиною 1 ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. При цьому стаття 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не передбачає можливості визнання рішення протиправним.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи № 86-01/07.14 та повноту їх встановлення в оскаржуваному Рішенні, суд дійшов висновку про те, що відповідачем дотримано вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", Правил розгляду справ, які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 р. № 5, у зв'язку з чим всебічно, повно і об'єктивно розглянуто обставини справи № 86-01/07.14, досліджено подані документи, належним чином проаналізувало відносини сторін.

Викладені в оскаржуваному Рішенні висновки відповідача відповідають фактичним обставинам справи № 86-01/07.14, нормам матеріального права, є законними та обґрунтованими. Натомість, доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду по суті справи № 910/23609/14.

Отже, рішення Адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.08.2014 р. № 88/01-р/к по справі № 86-01/07.14 відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсним рішення відповідача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 14.02.2015 р.

Судді: Ю.В. Картавцева (гол.)

В.П. Босий

І.М. Отрош