ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р.Справа № 922/5536/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат", м. Алчевськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод", м. Луганськ
про стягнення 565942,54 грн.
за участю представників:

позивача - Мерзлякова В.П. за довіреністю № 01-026-1829 від 25.12.2014 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 449874,24 грн. та неустойки в сумі 116068,30 грн., всього - 565942,54грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору поставки № АМК-497-2014-пст від 11.02.2014 р. в частині не поставки останнім позивачу товару згідно специфікації № 2 від 24.02.2014 р. в обумовлений строк після передплати.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 26.01.2015 р. за вх.№ 2701 та 28.01.2015 р. за вх.№ 3203, надав відзив на позовну заяву, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву відповідач просив суд звільнити його від відповідальності у вигляді неустойки у розмірі 116068,30 грн. за прострочення постачання обладнання та відмовити у задоволенні цієї вимоги.

28.01.2015 р. судом розгляд справи було відкладено на 11.02.2015 р. о 10:20.

Представник позивача до початку судового засідання, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5416, надав заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу. Дана заява не суперечить чинному законодавству, інтересам сторін, тому приймається судом та підлягає задоволенню.

Відповідач про судове засідання був повідомлений належним чином, в судове засідання його представник не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5386, надав письмові пояснення з додатком, які судом долучені до матеріалів справи.

Також, представник позивача, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5417, надав письмові заперечення на відзив відповідача в яких вказував, що посилання відповідача у відзиві на форс-мажорні обставини є безпідставними, оскільки у відповідності до п.8.2. договору поставки № АМК-497-2014-пст від 11.02.2014 р. відповідач був зобов'язаний на протязі не більше 5 календарних днів з моменту їх настання повідомити у письмовій формі про це позивача та надати позивачу відповідний сертифікат ТПП України.

Крім того, представником позивача у судовому засіданні були наданні пояснення в яких він вказував, що неустойка в сумі 116068,30 грн. це пеня.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

11.02.2014 р. між сторонами був укладений договір поставки № АМК-497-2014-пст (надалі - договір).

Пунктом 1.1. договору було передбачено, що відповідач зобов'язується поставити та передати у власність позивача обладнання (товар) а позивач зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його вартість на умовах, визначених даним договором.

Відповідно до п.2.1. договору якість, асортимент товару зазначається сторонами у специфікації до договору.

Згідно специфікації № 2 від 24.02.2014 р. до договору сторони погодили поставку товару за номенклатурою, визначеною вказаною специфікацією (коробки та коробки ввідні) на загальну суму 449877,12 грн.

Відповідно пункту 3 вищевказаної специфікації поставка товару повинна здійснюватись на умовах 70% передплати, 30% протягом 5-ти банківських днів після отримання повідомлення про готовність продукції. Повідомлення про готовність продукції повинно бути направлено постачальником (відповідачем) не пізніше 35 днів з моменту перерахування 70% передплати.

Відповідно пункту 4 специфікації № 2 від 24.02.2014 р. до договору строк поставки товару складає 40 днів з моменту перерахування перших 70% передплати.

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу першу частину попередньої оплати в сумі 314911,97 грн. платіжними дорученнями № 7168 від 17.04.2014 р. та № 7276 від 18.04.2014 р.

Враховуючи умови специфікації № 2 від 24.02.2014 р. до договору, повідомлення про готовність до відвантаження товару повинно було бути направлено відповідачем не пізніше 23.05.2014 р.

Проте, вищевказаний строк відповідачем було порушено.

На підставі повідомлення про готовність до відвантаження № 356 від 18.06.2014 р. позивач перерахував відповідачу другу частину передплати за специфікацією № 2 за договором в сумі 134962,27 грн. платіжними дорученнями № 2420 від 27.06.2014 р. та № 12411 від 01.07.2014 р.

Проте, в передбачений за специфікацією № 2 строк відповідачем не був поставлений позивачу оплачений товар на суму 449874,24 грн. у зв'язку з чим позивачем була нарахована відповідачу неустойка за 86 днів у розмірі 116068,30 грн. з 07.08.2014 р.

Згідно позову позивач зазначає, що позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 026-58 за фактом не поставки позивачу товару на суму 449874,24 грн.

При цьому, суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено, що позивачем дійсно було перераховано відповідачу 449874,24 грн. та відповідачем поставка товару не була здійснена.

Разом з цим судом встановлено, що в матеріалах справи не міститься доказів повернення відповідачем позивачу сплаченої суми у розмірі 449874,24 грн.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву на форс-мажорні обставини суд зазначає, що дані посилання відповідача не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки відповідно до п.8.2. договору відповідачем не було повідомлено позивача у письмовій формі про настання форс-мажорних обставин на протязі 5 календарних днів з моменту їх настання.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на вищевикладене господарський суд приходить до висновку, що сума попередньої оплати в сумі 449874,24 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення неустойки в сумі 116068,30 грн. суд зазначає наступне.

Пунктом 7.2 договору було передбачено, що за порушення строків поставки товару, передбаченого договором відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 8% від вартості непоставленого товару. При цьому, якщо строки поставки товару порушені відповідачем більш ніж на 15 календарних днів, відповідач сплачує позивачу неустойку в розмірі 0,3% від вартості не поставленого товару за кожен день прострочки, починаючи з дня прострочки. Неустойка нараховується до моменту фактичного припинення порушення договірного зобов'язання.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Отже, розмір пені залежить від тривалості прострочення боржником виконання грошового зобов'язання та, згідно вимог законодавства, не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період прострочення.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що представником позивача у судовому засіданні було зазначено про те, що сума 116068,30 грн. це пеня, господарським судом була перерахована сума пені згідно розрахунку позивача за 86 днів прострочки за період з 07.08.2014 р. до 31.10.2014 р. та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за цей період у розмірі 26499,44 грн.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 449874,24 грн. та неустойки в сумі 26499,44 грн., всього - 476373,68 грн.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд на підставі ст. 49 ГПК України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у пропорційному розмірі задоволених позовних вимог, який становить 9527,47 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 230, 231, 232, 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 530, 549, 611, 628, 629, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод" (91047, м. Луганськ, Ленінський район, вул. Краснодонська, буд. 5 "В", ідентифікаційний код 32202369) на користь Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (94202, Луганська область, м. Алчевськ, вул. Шмідта, буд. 4, ідентифікаційний код 05441447) попередню оплату в сумі 449874,24 грн., неустойку в сумі 26499,44 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 9527,47 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 16.02.2015 р.

Суддя Д.О. Доленчук