КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р. Справа№ 910/22014/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання - Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Грабовський О.О., представник за довіреністю №58/ЗОВ від 12.12.2014р.;

від відповідача: Івахненко І.В., представник за довіреністю №96 від 23.05.2014р.;

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. (підписано-07.11.2014р.)

у справі №910/22014/14 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 14 442,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Омега" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" (далі - відповідач) про відшкодування шкоди 14 442,80 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.10.2014р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега" прийнято до провадження.

В обґрунтування вимог Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Омега" посилалося на те, що ним за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 016-07-1818-10 від 12.03.2014р., внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, була здійснена виплата страхового відшкодування за письмовою заявою страхувальника автомобіля марки "Toyota Yaris", державний номер АА 9282 ІА, в силу чого і відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1166, 1191 ЦК України отримано право зворотньої вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Оскільки транспортний засіб - автомобіль "Renault", державний номер АА 3203 МА, за участю якого сталась дорожньо-транспортна пригода, водій якого визнаний винним у її скоєні, був застрахований у "АСК "Омега", позивач просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 14 442,80 грн.

05.11.2014р. представником позивача через загальний відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва подано заяву про зменшення позовних вимог на суму 7328,48грн., стягнення з відповідача 7114,32 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега" 4 254 (чотири тисячі двісті п'ятдесят чотири) грн. 36 коп. страхового відшкодування в порядку регресу, 1 096 (одну тисячу дев'яноста шість) грн. 20 коп. судового збору. В частині стягнення 2859 грн. 96 коп. - відмовлено.

Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив з того, що страховик має право на відшкодування суми, вказаної у Звіті по визначенню матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля за мінусом франшизи та суми, яка була фактично сплачена відповідачем.

Відхиляючи доводи відповідача про те, що при виплаті суми страхового відшкодування не був врахований коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу, суд першої інстанції послався на дані Звіту №2784 від 24.04.2014р., в якому зазначено, що оцінювачем застосувався коефіцієнт фізичного зносу в розмірі 0,1664.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Енергорезерв" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" 4254,36грн. та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У доводах апеляційного оскарження відповідач вказував, що рішення господарського суду прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з невірним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сума відшкодування, з якою погоджується відповідач становить 7323,48грн. вже ним сплачена позивачу.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду Кропивній Л.В. (головуюча суддя), судді: Смірновій Л.Г., Чорній Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2014р. у справі №910/22014/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В. (доповідач), судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, а її судовий розгляд призначено на 17.12.2014р.

17.12.2014р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

17.12.2014р. у судовому засіданні колегією суддів оголошено перерву до 14.01.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015р. продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

14.01.2015р. у судовому засіданні колегією суддів оголошено перерву до 18.02.2015р.

У судове засідання 18.02.2015р. з'явились представники сторін.

У судовому засіданні 18.02.2015р. представник відповідача просив суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" 4254,36грн. та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні 18.02.2014р. представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 12.03.2014р. між Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "Омега" (далі - страховик, позивач) та Пономаренко Ольгою Олегівною (далі - страхувальник) був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту № 016-07-1818-10 від 12.03.2014р., у відповідності до умов якого застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки "Toyota Yaris", державний номер АА 9282 ІА.

01.04.2014р. згідно з Довідкою №9369302 про дорожньо-транспортну пригоду в в м. Києві по вул. М.Залки - Л.Гавро, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА) під керуванням Пономаренко О.О. та автомобіля "Renault" (державний номер АА 3203 МА) під керуванням Мельниченка Сергія Анатолійовича, що призвела до механічних пошкоджень автомобіля "Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА).

02.04.2014 року про пошкодження автомобіля "Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА) та настання страхового випадку позивач був письмово повідомлений страхувальником, шляхом подачі заяви про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 23, т. 1).

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 22.04.2014р. в адміністративній справі №3-2249/14 Мельниченка Сергія Анатолійовича, який керував автомобілем "Renault" (державний номер АА 3203 МА), визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Районним судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини Мельниченка Сергія Анатолійовича в результаті порушення ним п.п. 13.1. Правил дорожнього руху. В результаті ДТП відбулося зіткнення двох автомобілів: "Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА) та автомобіля "Renault" (державний номер АА 3203 МА).

СПД Горобець Ю.М. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №9205/09 від 23.12.2009р.) проведено оцінку визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки "Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА) внаслідок вказаного ДТП, за результатам якої складено Звіт № 2784 від 24.04.2014р. та калькуляцію від 24.04.2014р. (а.с. 15-20, т. 1). Відповідно до Звіту вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власнику Автомобіля, що його пошкоджено при ДТП складала 12377,84грн.

Крім того, відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000142 від 10.04.2014р. (а.с. 13, т. 1), складеного ТОВ «Автосервісний центр «Отаман», вартість відновлювального ремонту складала 13247,00грн.

08.05.2014р. позивачем на підставі рахунку-фактури №СФ-0000142 від 10.04.2014р., калькуляції від 10.04.2014р. та висновку аварійного комісару щодо калькуляції від 10.04.2014р. було складено страховий акт № 10263-Т на суму 14 442,80 грн.

Згідно з наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 998 від 20.05.2014р. (а.с. 9, зворот, т. 1) позивач перерахував ТОВ «Автосервісний центр «Отаман» 12443,30грн.

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує про перерахування страхового відшкодування на користь особи, яка здійснювала ремонт автомобіля Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА), суми у розмірі 12443,30грн.

Отже, позивач виконав умови договору страхування та виплатив потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі 12443,30грн.

Отже, виплата страхового відшкодування страхувальнику, в силу ст. 993 ЦК України, є юридичним фактом, з яким закон пов'язує виникнення у страховика у межах фактичних витрат права вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічним чином вирішено вказане питання і у статті 27 Закону України "Про страхування", за приписами якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таке право позивач може реалізувати, звернувшись за виплатою і до страхової компанії (відповідача), яка застрахувала цивільну відповідальність особи, яка завдала шкоди, на підставі Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", адже за змістом ст. 3 цього Закону одним із принципів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є гарантоване забезпечення відшкодування шкоди потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність Мельниченка Сергія Анатолійовича, як особи, яка на законних підставах експлуатувала автомобіль "Renault" (державний номер АА 3203 МА), була застрахована ПрАТ "Страхова компанія "Енергорезерв" на підставі договору у вигляді полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0911437 зі строком дії з 04.02.2014 року по 03.02.2015 року.

Позивач звертався до відповідача з вимогою (вих. № 1245 від 18.06.2014р.) про виплату страхового відшкодування у розмірі 14 442,80 грн. (а.с. 10, зворот, т. 1). Однак, вказана регресна вимога позивача залишена ПрАТ "Страхова компанія "Енергорезерв" без реагування.

Отже, в даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності автомобіля марки "Renault" (державний номер АА 3203 МА) під керуванням Мельниченка Сергія Анатолійовича (особи, яка визнана винною у спірній ДТП) має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Проте, відповідач не погодився з розміром суми, яка підлягає відшкодуванню в порядку регресу.

Місцевий господарський суд при визначенні вартості суми страхового відшкодування виходив з суми, зазначеної у Звіті №2784 про визначення матеріального збитку від 24.04.2014р. за мінусом франшизи та заяви про зменшення позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно до п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст.27 Закону України "Про страхування" та ч.1 ст.1191 ЦК України, які регулюють регресні відносини, що є відмінними від відносин страховика та страхувальника під час сплати страхового відшкодування, до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача (відповідальної особи) у розмірі фактично виплаченого відшкодування (у розмірі понесених витрат), тобто у спірній сумі, що виключає будь-яку залежність вказаного розміру від оцінки відновлювального ремонту та коефіцієнту фізичного зносу.

Колегія суддів звертає увагу, що реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжний документ про здійснення такої виплати, натомість звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 12443,30грн., що підтверджується платіжним дорученням № 998 від 20.05.2014р. Доказів оплати в інших сумах страхового відшкодування матеріали справи не містять.

Водночас, згідно з ч.4 ст.9 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Сторонами (позивачем та його страхувальником) договору добровільного страхування наземного транспорту № 016-07-1818-10 від 12.03.2014р. досягнуто згоди, що у випадку, якщо страхувальник не сплатив чергові частини страхового платежу, страховик зменшує розмір страхового відшкодування на суму несплачених частин страхового платежу, про що робиться відповідна відмітка у страховому акті. Частина страхового відшкодування у розмірі несплачених частин страхового платежу зараховується в рахунок їх погашення (п.п. 8.16. договору страхування).

Таким чином, стягненню з відповідача, в порядку регресу, не підлягає несплачена страхувальником Позивача сума страхових платежів в розмірі 1999,50грн. по укладеному між ними договору страхування, адже це поточне зобов'язання страхувальника перед страховиком (позивачем). Вказані правовідносини не стосуються відповідача, адже він відшкодовує реальні витрати у розмірі виплаченого відшкодування, підтвердженням чому є платіжне доручення.

З огляду на викладене, до позивача в межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, а саме на суму у розмірі 12443,30грн., що підтверджується платіжним дорученням № 998 від 20.05.2014р.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, 05.11.2014р. позивачем до Господарського суду міста Києва подано заяву про зменшення позовних вимог на суму 7323,48грн.

Відповідно до п.3.10. Поставнови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Оскільки після звернення позивача з даним позовом до суду відповідач здійснив часткову оплату в розмірі 7323,48 грн., то з врахуванням вищевказаних положень, нова ціна позову становила 7 119,32 грн. (14 442,80 грн. - 7323,48 грн.).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач вправі вимагати від відповідача оплати шкоди, виходячи з понесених позивачем реального збитку, в межах суми, що перейшла до позивача в порядку регресу в зв'язку із виплатою страхового відшкодування у розмірі 12 443,30грн. за мінусом часткового погашення відповідачем суми у розмірі 7323,48 грн., а отже - в сумі 5119,82 грн.

Виходячи з того, що мало місце нова ціна позову - 7 119,32 грн., тому в частині стягнення 1 999, 50 грн. (7 119,32 грн.- 5 119,82 грн.) слід було відмовити.

Разом з тим, місцевий суд помилково врахував франшизу в розмірі 800,00 грн. під час розрахунку суми, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки з розрахунку суми страхового відшкодування (а.с. 11 зворот, т. 1) слідує, що безумовна франшиза у розмірі 430,00 грн. вже була врахована позивачем, а тому законних підстав у місцевого господарського суду вираховувати франшизу у розмірі 800,00 грн. не було.

Разом з тим, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що при визначенні суми страхового відшкодування не враховано коефіцієнт фізичного зносу при визначенні вартості відновлювального ремонту, колегія суддів оцінює критично і відхиляє такі доводи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до п.п. а) п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України, Фонду державного майна, № 142/5/2092 від 24.11.2003р. фізичний знос КТЗ (його складових) - утрата вартості КТЗ, яка зумовлена експлуатацією в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний).

Отже, враховуючи вищевикладені положення Закону, визначення оцінювачем Горобець Ю.М. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 9205/09 ФДМ України від 23.12.09) вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу, розрахована у порядку, встановленому законодавством, у зв'язку з чим колегія суддів вважає Звіт № 2784 про визначення матеріального збитку від 24.04.2014р., як доказ матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Toyota Yaris" (державний номер АА 9282 ІА) внаслідок ДТП, належним доказом, а твердження апелянта з цього приводу безпідставними.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За обставин викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, проте при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, тому рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі № 910/22014/14 підлягає зміні, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 103 ГПК України, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду. Позов задовольняється частково - підлягає стягненню з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 5119,82 грн., в решті позовних вимог до відповідача відмовляється.

Згідно ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта (відповідача).

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у справі №910/22014/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у справі №910/22014/14 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Енергорезерв" (04070 м. Київ, вул. Братська, буд. 4, кв. 1, ідентифікаційний код 22910777) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега" (04053 Київ, вул. Обсерваторна, буд. 17-А, ідентифікаційний код 21626809) 5119 (п'ять тисяч сто дев'ятнадцять) грн. 82 коп. страхового відшкодування в порядку регресу, 1313 (одна тисяча тринадцять) грн. 88 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

В іншій частині позову відмовити.»

3.Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

4.Матеріали справи №910/22014/14 повернути місцевому господарському суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

Л.В. Чорна