РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015Справа №910/27203/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Остаписько Олександр Миколайович

про стягнення 1 878, 24 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Кобець Р.Ю. за довіреністю № ГН-14-Ю від 02.01.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - відповідач) про стягнення 1 878, 24 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 17.05.2012 р. між ним та Сіденко Русланом В'ячеславовичем було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -01 щодо автомобіля марки «Alfa Romeo Giulietta», 2012 року випуску, реєстраційний номер АА3144МС. 14.11.2012 р. в місті Києві по вулиці Грушевського відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Alfa Romeo Giulietta», реєстраційний номер АА3144МС, під керуванням водія Сіденко Р.В., та транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, під керуванням водія Остаписько О.М. Водій автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, Остаписько О.М. постановою Печерського районного суду міста Києва від 14.11.2012 р. у справі № 3-5726/12 був визнаний винним в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 19 608, 18 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 15404 від 21.12.2012 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, була застрахована відповідачем за полісом № АВ/2608233, позивач звернувся до відповідача зі зворотною вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була задоволена лише частково в сумі 17 729, 94 грн., з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/27203/14, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - водія автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, який згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2012 р. у справі № 3-5726/12 був визнаний винним у скоєнні ДТП - Остаписька Олександра Миколайовича, розгляд справи призначено на 15.01.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ № 2608233.

17.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АВ № 2608233 страховою компанією є ПрАТ «СК «Провідна», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 0, 00 грн., строк дії поліса з 20.12.2011 р. по 19.12.2012 р.

Представник позивача в судовому засіданні 15.01.2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явився, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву № 03-17/238, за змістом якого відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що під час розрахунку суми страхового відшкодування виходячи з наданого позивачем Звіту експерта-автотоварознавця Крутих Е.А. не було враховано вимог п. 36.2. ч. 2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо зменшення розміру оціненої шкоди на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, а саме на суму 1 878, 24 грн.

Представник третьої особи в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/27203/14 на п'ятнадцять днів, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2015 р., у зв'язку з направленням судді Ломаки В.С. на навчання до Національної школи суддів України у період з 16.02.2015 р. по 27.02.2015 р. на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва № 2-а від 22.01.2015 р. "Про направлення суддів господарського суду міста Києва на навчання до Національної школи суддів України", змінено дату наступного судового засідання у справі № 910/27203/14 на 11.02.2015 р.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 11.02.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Від представника позивача в судовому засіданні 11.02.2015 р. надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.05.2012 р. між позивачем (страховик) та Сіденко Русланом В'ячеславовичем (страхувальник та вигодонабувач) було укладено Договір № -01 добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір).

За умовами цього Договору страховик зобов'язується відшкодувати страхувальнику або вигодонабувачу прямі збитки, що сталися внаслідок ризиків, позначених у цьому Договору як прийняті під страховий захист (п. 3.2. Договору).

Пунктом 1.1.1. Договору передбачено, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль «Alfa Romeo Giulietta», 2012 року випуску, реєстраційний номер АА3144МС.

Згідно із п. 2.1.1. Договору, до страхових ризиків віднесено, зокрема дорожньо-транспортну пригоду, безумовна франшиза за яким складає 0,00%.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що підставою для визначення розміру збитків є рахунок СТО, рекомендованої страховиком.

Згідно з п. 2.8. Договору, територією дії страхового покриття є: Україна, Європейська частина країн СНД, країни Балтії та Європа (території країн-членів міжнародного бюро «Зелена карта»).

Відповідно до п. 2.3.6. Договору, Договір набуває чинності з моменту внесення першого страхового платежу (у повному обсязі) на поточний рахунок страховика і діє до 24:00 16.05.2013 р. (включно).

З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2012 р. о 16 год. 50 хв. по вулиці Грушевського в місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, під керуванням водія Остаписько О.М., через те, що останній в залежності від швидкості руху, дорожньої обстановки та стану транспортного засобу не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Hyundai», реєстраційний номер АА5171ОМ, під керуванням водія Ігнаткова М.І. та застрахованим автомобілем «Alfa Romeo Giulietta», реєстраційний номер АА3144МС, під керуванням водія Сіденко Р.В., у зв'язку з чим означені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2012 р. у справі № 3-5726/12 Остаписько Олександр Миколайович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АВ/2608233 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер АА9592АК, була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», на строк з 20.12.2011 р. по 19.12.2012 р. з встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9090951, автомобіль «Alfa Romeo Giulietta», реєстраційний номер АА3144МС, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження передньої центральної та задньої центральної частини.

18.10.2012 р. Сіденко Р.В. звернувся до позивача з заявою на виплату страхового відшкодування, відповідно до якої просив перерахувати його на рахунок згідно рахунку СТО,

30.10.2012 р. ФОП Аваєвим Д.А. було виставлено власнику автомобіля марки «Alfa Romeo Giulietta», реєстраційний номер АА3144МС, рахунок № РАСС058785, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля мала скласти 19 608, 18 грн.

20.11.2012 р. на замовлення позивача експертом-автотоваровзнавцем Крутих Е.А. було складено розрахунок вартості № 12/11/33 відновлювального ремонту, згідно з яким визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Alfa Romeo Giulietta», реєстраційний номер АА3144МС, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, на момент даного дослідження складає 19 616, 64грн.

21.12.2012 р. позивачем було затверджено Страховий акт № 4738-02, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 19 608, 18 грн.

Платіжним дорученням № 15404 від 21.12.2012 р. позивач перерахував на користь ФОП Аваєва Д.А. 19 608, 18 грн. з призначенням платежу: «Страх. возм. с-но с/а4738-02от 21.12.12по Дог.-01от 17.05.12(сч.№РАСС058785от30.10.12)(Стр-ль Сиденко Р.В.с-но заявл.от18.10.12), без НДС».

Як зазначає позивач, в подальшому він звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування № 635 від 12.02.2013 р. на суму 19 608, 18 грн.

Листом № 17-05/5830 від 02.04.2013 р. відповідач частково визнав вимоги позивача та повідомив про те, що страхове відшкодування у розмірі 17 729, 94 грн. буде сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк».

Залишок страхового відшкодування в сумі 1 878, 24 грн. відповідач залишився неоплаченим.

Оскільки відповідачем вимоги позивача не були задоволені в повному обсязі, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Остаписько О.М. встановлена у судовому порядку, а відповідальність власника автомобіля, на якому ним було скоєно правопорушення, застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та Сіденко Р.В. Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Так, п. 2.4. Договору було визначено, що підставою для визначення розміру збитків є рахунок СТО, рекомендованої страховиком.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вищевказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 19 608, 18 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 15404 від 21.12.2012 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

При цьому, в даному випадку фактичні витрати на ремонт спірного автомобіля є меншими від попередньо визначених на підставі Розрахунку вартості № 12/11/333 відновлювального ремонту від 20.11.2012 р., складеного експертом-автотоварознавцем Крутих Е.А.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача зі зворотними вимогами, однак вони не були задоволені в повному обсязі в добровільному порядку.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АВ/2608233, розмір франшизи становить 0, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 19 608,18 грн.

Проте, відповідач з вищевказаним розміром страхового відшкодування, яке підлягає сплаті позивачу, погодився лише частково в сумі 17 729, 94 грн., заперечуючи при цьому проти сплати різниці страхового відшкодування в сумі 1 878, 24 грн., оскільки позивачем, на думку відповідача, не було враховано вимог п. 36.2. ч. 2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо зменшення розміру оціненої шкоди на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Так, на думку відповідача, експертом-автотоварознавцем Крутих Е.А. в розрахунку вартості № 12/11/393 не було вирахувано надбавку у розмірі 20% ПДВ.

Вказані твердження відповідача суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги, оскільки, як зазначалось вище, при визначенні розміру страхового відшкодування та його виплаті позивач керувався не даними дослідження експерта-автотоварознавця, а даними ремонтної організації - ФОП Аваєва Д.А., яким було виставлено для оплати ремонтних робіт рахунок № РАСС058785 від 30.10.2012 р. на суму 19 608, 18 грн. При цьому, як вбачається з платіжного доручення № 15404 від 21.12.2012 р., вказана сума була сплачена без ПДВ.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 1 878, 24 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03680, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 31; ) суму страхового відшкодування у розмірі 1 878 (одна тисяча вісімсот сімдесят вісім) грн. 24 коп. та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя В.С. Ломака