РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2015Справа №910/595/15-г
За позовом Міністерства оборони України
До Концерну "Техвоєнсервіс"
Про стягнення 147 803,24 грн.
Суддя Картавцева Ю.В.
Представники сторін:
Від позивача Марченко І.І. представник (дов. № 220/841/д від 14.11.2014 р.)
Від відповідача Козоріз А.С. представник (дов. №)5 від 15.01.2015 р.)

СУТЬ СПОРУ:
Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Концерну "Техвоєнсервіс" про стягнення 147 803,24 грн. (121 115, 73 грн. основний борг, 1800, 52 грн. 3% річних, 12 234, 09 грн. інфляційні втрати, 12 652, 90 грн. пеня).
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку з оплати вартості реалізованого майна за договором комісії про відчуження та реалізацію рухомого військового майна (виробів військового призначення та/або виробів подвійного використання) на внутрішньому ринку № 290/2/1-14вр від 31.01.2014 р., у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 121 115, 73 грн.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача 1800, 52 грн. 3% річних, 12 234, 09 грн. інфляційні втрати, 12 652, 90 грн. пеня.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.01.2015 р. порушено провадження у справі №910/595/15-г та призначено справу до розгляду на 02.02.2015 р.
У судове засідання 02.02.2015 р. представник відповідача не з`явився, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник позивача у даному судовому засіданні подав суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких позивач наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
За таких обставин, у зв`язку з нез`явленням в судове засідання представника відповідача, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, суд відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 13.02.2015., про що виніс відповідну ухвалу від 02.02.2015р.
У судовому засіданні 13.02.2015р. представник відповідача подав суду заяву про розстрочку виконання судового рішення.
Згідно даної заяви, у зв`язку із скрутним фінансовим становищем підприємства відповідача, останній просить суд розстрочити на 18 місяців виконання судового рішення рівними частинами.
Після виходу суду з нарадчої кімнати, в судовому засіданні 13.02.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд,
ВСТАНОВИВ:
31.01.2014 р. між Міністерством оборони України (Далі позивач, Комітент) та Концерном «Техвоєнсервіс» (Далі відповідач, Комісіонер) був укладений договір комісії про відчуження та реалізацію рухомого військового майна (виробів військового призначення та/або виробів подвійного використання) на внутрішньому ринку №290/2/1-14вр від 31.01.2014р. (Договір).
Відповідно до пункту 1.1. Договору, КОМІТЕНТ доручає КОМІСІОНЕРУ, а КОМІСІОНЕР бере на себе зобов`язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору та виконати від свого імені, в інтересах КОМІТЕНТА та за рахунок останнього, договір з ПОКУПЦЕМ на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України (далі - МАЙНО) на умовах ЕХW - військова частина НОМЕР_1 , м. Старокостянтинів. відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної Торгової Палати «Інкотермс» у редакції 2000 року на внутрішньому ринку згідно зі Специфікацією МАЙНА, яке передається КОМІТЕНТОМ КОМІСІОНЕРУ для реалізації ПОКУПЦЮ (Додаток 1 до цього Договору).
Згідно п. 4.1 Договору, ціна Договору за яким КОМІТЕНТ передає для реалізації КОМІСІОНЕРУ майно, підтверджується додатками до Договору і встановлюється сторонами в розмірі 840221,16 грн. без податку на додану вартість і включає вартість майна (мінімальну вартість згідно зі звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна, невід`ємною частиною якого є Рецензія на нього, оформлена згідно вимог чинного законодавства.
Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що за виконання доручення за даним Договором КОМІСІОНЕР, з коштів, що перераховані ПОКУПЦЕМ, отримує комісійну плату, яка складає 5,0% (у тому числі ПДВ) від загальної суми коштів з ПДВ, отриманих КОМІСІОНЕРОМ від ПОКУПЦЯ за реалізоване МАЙНО (п. 4 Додатку 2 до цього договору). Розрахунок суми комісійної плати наведено у Додатку 7 до цього договору.
Відповідно до п. 5.5. Договору, Кошти, отримані КОМІСІОНЕРОМ від реалізації ПОКУПЦЮ МАЙНА, за виключенням комісійної плати, ІІДВ, який включається до ціни реалізації МАЙНА, та документально підтверджених сум витрат, понесених КОМІСІОНЕРОМ при організації реалізації ПОКУПЦЮ МАЙНА за даним Договором (у розмірах, узгоджених з КОМІТЕНТОМ), протягом п`яти робочих днів з дати підписання Актів прийому-передачі МАЙНА від КОМІСІОНЕРА до ПОКУПЦЯ, але не пізніше 7 робочих днів з дати підписання Актів прийому-передачі МАЙНА від КОМІТЕНТА до КОМІСІОНЕРА перераховуються у гривнях на рахунок КОМІТЕНТА, зазначений у розділі 15 цього Договору, з обов`язковою позначкою в платіжному дорученні Для Міністерства оборони України.
Порядок прийому передачі майна сторонами визначено у розділі 6 укладеного договору. Так, згідно п. 6.3., прийом - передача МАЙНА від КОМІТЕНТА до КОМІСІОНЕРА здійснюється на підставі наряду (Форма 200, що наведена у наказі Міністра оборони України від 24 грудня 2010 року № 690) та наявності у повноважного представника КОМІСІОНЕРА довіреності, виданої в установленому порядку. Наряд (форма 200) видається КОМІТЕНТОМ КОМІСІОНЕРУ після отримання повідомлення КОМІСІОНЕРА про перерахування ПОКУПЦЕМ на рахунок КОМІСІОНЕРА коштів за МАЙНО.
Відповідно до п. 6.4., Прийом-передача МАЙНА від КОМІТЕНТА до КОМІСІОНЕРА здійснюється уповноваженими представниками Сторін у пунктах, визначених умовами передачі відповідно до п. 3.1. даного Договору з оформленням Актів прийому-передачі майна від КОМІТЕНТА до КОМІСІОНЕРА з обов`язковим зазначенням дати прийому-передачі (зразок наведено у Додатку 3 до цього Договору).
Акти прийому-передачі майна складаються у трьох примірниках: 2 примірника для КОМІТЕНТА, один примірник для КОМІСІОНЕРА.
Як встановлено у п. 6.5. Договору, у встановленому порядку затверджені Акти прийому-передачі МАЙНА є підтвердженням повного виконання КОМІТЕНТОМ зобов`язань за цим Договором в частині, що стосується передачі МАЙНА КОМІСІОНЕРУ для його безпосередньої реалізації ПОКУПЦЮ, якщо інше не буде письмово погоджено Сторонами.
Як зазначає позивач, та підтверджується матеріалами справи (актами-прийому передачі майна та відповідними довідками), позивачем передано та прийнято відповідачем таке майно.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 12.03.2014 передано 1 од. автошасі ГАЗ-66. Кошти у сумі 8 905,62 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 21.03.2014, Проте кошти від реалізації майна не надійшли.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 25.03.2014 передано 2 од. автофургон УАЗ-37411. Кошти у сумі 15 903,78 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 03.04.2014. Проте кошти від реалізацій майна не надійшли.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 01.04.2014 передано 1 од. ЗІЛ-131. Кошти у сумі 17 744,82 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 10.04.2014, Проте кошти від реалізацій майна не надійшли.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 02.04.2014 передано 2 од. ГАЗ-66. Кошти у сумі 18 215,49 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 11.04.2014, Проте кошти від реалізацій майна не надійшли.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 11.04.2014 передано 3 од. 2-ГІН-2 та 4 од. 2-ПН-2М. Кошти у сумі 33 847,71 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 22.04.2014. Проте кошти від реалізацій майна не надійшли.
- Згідно з Актом прийому-передачі від 26.05.2014 передано 3 од. 2-ГП-(МА- 1). Кошти у сумі 26 498,29 грн. за реалізоване майно на рахунок Позивача повинні надійти до 04.06.2014. Проте кошти від реалізацій майна не надійшли.
Таким чином, позивач зазначає, що ним умови договору виконані у повному обсязі та належним чином, натомість відповідач свого обов`язку щодо сплати грошових коштів за передане майно не виконав.
Сума основної заборгованості за зазначеними вище актами прийому передачі майна становить 121115,73 грн., які й просить стягнути позивач.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача 1800, 52 грн. 3% річних, 12 234, 09 грн. інфляційні втрати, 12 652, 90 грн. пеня.
Відповідач, у зв`язку із скрутним фінансовим становищем підприємства, просив суд розстрочити на 18 місяців виконання судового рішення рівними частинами та зменшити розмір неустойки.
Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Отже, внаслідок укладення Договору між сторонами виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У відповідності ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України, після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.
Під час судового розгляду справи судом було встановлено, що свої зобов`язання за Договором позивач виконав належним чином, передав майно згідно специфікації (Додаток №1 до Договору), відповідач в свою чергу грошові кошти одержані за реалізацію майна позивача не виконав, внаслідок чого станом на час розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить 121115,73 грн., яку і просить стягнути позивач.
З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що відповідачем було порушено умови Договору, а також вимоги ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу є обґрунтованими, такими, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.
Крім суми основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача 12652,90 грн. пені, 1800,52 грн. 3% річних, 12234,09 грн. інфляційної складової.
Щодо вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 12652,90 грн. суд зазначає наступне.
Згідно із п. 8.3. Договору, за порушення строків здійснення платежів КОМІТЕНТУ, проти встановлених Договором строків, КОМІСІОНЕР із власних коштів виплачує КОМІТЕНТУ пеню, яка обчислюється виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент фактичного проведення платежів, нараховану на суму несвоєчасно проведених КОМІСІОНЕРОМ платежів за кожний календарний день такої затримки.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею визнається неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно розрахунку позивача сума пені складає 12652,90 грн. (розрахунок в матеріалах справи). Контррозрахунку суми пені відповідачем суду не надано. Розрахунок пені відповідає матеріалам справи та умовам договору.
Також, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, що викладене у заяві про розстрочку виконання рішення, суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, спір у даній справі виник з вини відповідача, який в порушення умов договору Комісії та вимог статті 1022 ЦК України, після вчинення правочину за дорученням комітента не передав йому все одержане за договором комісії. Обґрунтованих підстав, які б свідчили про винятковість обставин порушення відповідачем зобов`язання, а також, які б підтверджували відсутність вини останнього, у несвоєчасному перерахуванні грошових коштів відповідачем не надано. Посилання відповідача на скрутний фінансовий стан, не є тими винятковими обставинами, з урахуванням яких, суд може зменшити розмір неустойки, обмежуючи при цьому право позивача на захисту його майнових прав та інтересів.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 12652,90 грн. підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Згідно з розрахунком позивача розмір збитків від інфляції становить 12234,09 грн., 3 % річних 1800,52 грн. (розрахунок наявний в матеріалах справи). Контррозрахунку суми інфляційних збитків та 3% річних відповідачем суду не надано.
Щодо стягнення з відповідача суми 3% річних та збитків від інфляції, суд, перевіривши розрахунок позивача, вважає його обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 12234,09 грн., 3 % річних в сумі 1800,52 грн. підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Стосовно клопотання представника відповідача про розстрочку виконання рішення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Згідно із статтею 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.
Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час набрання рішенням законної сили до його фактичного повного виконання.
Застосовуючи заходи, передбачені статтею 121 ГПК України, господарські суди повинні мати на увазі таке.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.
Розстрочка означає виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.
Однак відповідачем не надано суду належних доказів в підтвердження обставин, які б свідчили про відсутність його вини у несвоєчасному виконанні зобов`язання. Посилання відповідача лише на скрутний фінансовий стан, не є тими винятковими обставинами, з урахуванням яких, суд може розстрочити виконання рішення, обмежуючи при цьому право позивача на захисту його майнових прав та інтересів, крім того, враховуючи наявність інфляційних процесів у економіці держави.
Таким чином у задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення судом відмовлено.
Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 121 115, 73 грн., а також 3% річних у розмірі 1800, 52 грн., пені у розмірі 12 652, 90 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 12 234, 09 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем не надав.
Отже, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний номер 33689867) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) основний борг у розмірі 121115 (сто двадцять одну тисячу сто п`ятнадцять) грн. 73 коп., 3% річних у розмірі 1800 (одну тисячу вісімсот) грн. 52 коп., пеню у розмірі 12652 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят дві) грн. 90 коп., інфляційні збитки у розмірі 12234 (дванадцять тисяч двісті тридцять чотири) грн. 09 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2956 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 06 коп.
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення
складено 14.02.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева