ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року Справа № 921/289/14-г/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. - головуючого,

Владимиренко С.В.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22 грудня 2014 року у справі № 921/289/14-г/15 Господарського суду Тернопільської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком", м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська", Тернопільська область, про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

позивача - Степанюк Є.В. (дов. від 20.11.14);

відповідача - не з'явився,

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року позивач ТОВ "Украгроком" пред'явив у господарському суді позов до відповідача ТОВ "Агрофірма "Постолівська" про стягнення заборгованості.

Вказував, що 25.02.13 між ним (продавцем) та відповідачем (покупцем) був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № Тр250213/02, згідно якого він зобов'язався передати у власність покупця товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), а покупець - прийняти товар та здійснити його оплату на умовах та в строки, що визначені договором.

Зазначав, що на виконання умов вказаного договору передав у власність покупця товар на загальну суму 5 077 711,59 грн., що підтверджується видатковими накладними: № Тр000016 від 18.03.13 на суму 499 164,01 грн., № Тр000003 від 03.04.13 на суму 1 634 147,99 грн., № Тр000036 від 17.04.13 на суму 811 200,00 грн., № Тр000167 від 27.05.13 на суму 1 064 400,00 грн., № Тр000011 від 07.05.13 на суму 566 863,74 грн., № Тр000012 від 07.05.13 на суму 43 085,85 грн. та № Тр000037 від 17.04.13 на суму 458 850 грн.

09.09.13 відповідач частково розрахувався за отриманий товар сплативши ТОВ "Украгроком" 100 000 грн., в зв'язку з чим сума боргу склала 4 977 711,59 грн.

Також вказував, що 25.11.13 ТОВ "Украгроком" та ТОВ "Агрофірма "Постолівська" був підписаний протокол про взаємозалік коштів, згідно вказаного протоколу підставою до припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є те, що ТОВ "Агрофірма "Постолівська" має заборгованість перед ТОВ "Украгроком" в сумі 4 977 711,59 грн. на підставі договору поставки № Тр250213/02 від 25.02.13, а ТОВ "Украгроком" має заборгованість перед ТОВ "Агрофірма "Постолівська" - в сумі 1 933 800 грн. на підставі договору № 022801 від 28.02.13.

На підставі даного протоколу грошові зобов'язання ТОВ "Украгроком" перед ТОВ "Агрофірма "Постолівська" є припиненими, а заборгованість ТОВ "Агрофірма "Постолівська" перед ТОВ "Украгроком" становить 3 043 911,59 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем договірного зобов'язання в частині оплати отриманого товару, позивач, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.05.14, просив стягнути з відповідача 2 948 911,59 грн. боргу, 546 128,84 грн. штрафу, 145 313,92 грн. пені, 335 695,87 грн. 30 % річних, а всього - 3 976 050,22 грн.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26 травня 2014 року (суддя Галамай О.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 грудня 2014 року (колегія суддів у складі: Михалюк О.В. - головуючий, Галушко Н.А., Мельник Г.І.), позов задоволено.

Постановлено стягнути з ТОВ "Агрофірма "Постолівська" на користь ТОВ "Украгроком" 2 948 911,59 грн. боргу, 546 128,84 грн. штрафу, 145 313,92 грн. пені, 335 695,87 грн. 30 % річних та 73 080 грн. судового збору.

Судові акти мотивовані посиланнями на порушення відповідачем умов договору в частині повної оплати отриманого товару, що є підставою до покладення на нього обов'язку по сплаті боргу, штрафу, пені та 30 % річних.

У касаційній скарзі ТОВ "Агрофірма "Постолівська", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій приписів ст.ст. 551, 625, 627 ЦК України, ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 83 ГПК України, просить скасувати постановлені у справі рішення в частині задоволення вимог про стягнення штрафу, пені та 30 % річних та постановити в цій частині нове рішення про зменшення розміру штрафних санкцій та про відмову в задоволенні вимог про стягнення 30 % річних.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 25.02.13 між продавцем (позивачем) та покупцем (відповідачем) був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № Тр250213/02, згідно якого продавець зобов'язався передати у власність покупця товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), а покупець - прийняти товар та здійснити його оплату на умовах та в строки, що визначені договором.

Найменування товару, його кількість, терміни поставки та оплати, базис поставки та ціна визначаються у специфікаціях до цього договору, які є його невід'ємною частино (п. 1.2 договору).

Оплата товару проводиться в терміни, які вказані в специфікаціях до даного договору поставки (п. 2.5 договору).

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ст. 530 ЦК України.

В силу ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судами встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивач передав у власність відповідача товар на загальну суму 5 077 711,59 грн., що підтверджується видатковими накладними: № Тр000016 від 18.03.13 на суму 499 164,01 грн., № Тр000003 від 03.04.13 на суму 1 634 147,99 грн., № Тр000036 від 17.04.13 на суму 811 200,00 грн., № Тр000167 від 27.05.13 на суму 1 064 400,00 грн., № Тр000011 від 07.05.13 на суму 566 863,74 грн., № Тр000012 від 07.05.13 на суму 43 085,85 грн. та № Тр000037 від 17.04.13 на суму 458 850 грн.

05.08.13 між сторонами укладено додаткову угоду до договору поставки № Тр250213/02 від 25.02.13, якою змінено п. 2.2 договору та викладено його в такій редакції: "Покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в гривнях на банківський рахунок продавця, або у інший законний спосіб, у терміни: до 12.08.13 на суму 2 500 000 грн.; до 25.09.13 на суму 1 000 000 грн.; до 15.10.13 на суму 633 911, 59 грн."

09.09.13 відповідачем за отриманий товар оплачено позивачеві 100 000 грн., що підтверджується випискою з банку від 09.09.13 та листом відповідача № 130 від 19.02.14.

Водночас судами встановлено, що 25.11.13, на підставі ст. 601 ЦК України, між сторонами був підписаний протокол про взаємозалік коштів, згідно якого підставою до припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є те, що ТОВ "Агрофірма "Постолівська" має заборгованість перед ТОВ "Украгроком" в сумі 4 977 711,59 грн. на підставі договору поставки № Тр250213/02 від 25.02.13, а ТОВ "Украгроком" має заборгованість перед ТОВ "Агрофірма "Постолівська" - в сумі 1 933 800 грн. на підставі договору № 022801 від 28.02.13.

На підставі даного протоколу грошові зобов'язання ТОВ "Украгроком" перед ТОВ "Агрофірма "Постолівська" є припиненими, а заборгованість ТОВ "Агрофірма "Постолівська" перед ТОВ "Украгроком" становить 3 043 911,59 грн.

Згідно з п. 3 додатку № 1 від 28.02.13 до договору поставки № Тр250213/02 від 25.02.13 оплата товару проводиться в термін до 10.11.13.

Судами встановлено, що відповідачем здійснено часткову оплату товару на загальну суму 95 000 грн., а саме: 06.12.13 сплачено 40 000 грн.; 10.12.13 сплачено 5 000 грн. та 05.03.14 сплачено 50 000 грн.

Станом на час розгляду справи місцевим судом заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий по договору поставки № Тр250213/02 від 25.02.13 товар становила 2 948 911,59 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків сторін станом на 21.03.14, та була обґрунтовано задоволена до стягнення судами попередніх інстанцій.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.3 договору поставки сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України і встановили її в розмірі 30 % річних від простроченої суми.

Звертаючись з вимогами про стягнення 30 % річних від простроченої суми, позивач 30 % річних фактично застосував не як за прострочення виконання грошового зобов'язання, а як за користування коштами продавця, що не є тотожними поняттями в розумінні цивільного законодавства та має іншу правову природу відповідно до сукупності статей 536 та 692 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Вищого господарського суду України від 23.04.13 у справі № 17/51/2012/5003 за позовом ТОВ "Технік Енерджі" до ТОВ "Агрокряж 1" про стягнення коштів, в перегляді якої відмовлено постановою Верховного Суду України від 20.08.13.

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Таким чином, висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 30 % річних від простроченої суми, суди попередніх інстанцій дійшли без врахування зазначених положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 та судової практики, що склалася при розгляді даної категорії справ, тому їх не можна вважати законними та обґрунтованими.

Крім того, пунктом 5.2 договору сторони погодили, що в разі порушення строків (термінів) платежів покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний прострочений день, виходячи з суми прострочення зобов'язання.

В разі порушення строків (термінів) платежів покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 25 % від суми несплаченого платежу (п. 5.2 договору).

В силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Позивачем за порушення відповідачем грошового зобов'язання в сумі 2 948 911,59 грн. здійснено нарахування пені на суму 145 313,92 грн. та штрафу на суму 546 128,84 грн. Перевіривши розмір зазначених санкцій судами попередніх інстанцій встановлено, що він є арифметично вірним.

Положеннями ч. 1 ст. 233 ГК України унормовано, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зменшення у виняткових випадках розміру неустойки п. 3 ст. 83 ГПК України віднесено до права господарського суду при прийнятті рішення.

З правового аналізу зазначених норм слідує, що суд при прийнятті рішення встановивши, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора має право взявши до уваги обставини, що зазначені в ч. 1 ст. 233 ГК України, зменшити розмір неустойки на власний розсуд.

При цьому, діючим законодавством не передбачено необхідності звернення відповідача до суду з заявою про зменшення неустойки, а також не обмежено суд в розмірах зменшення неустойки.

В апеляційній скарзі ТОВ "Агрофірма "Постолівська" просив суд зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з скаржника, та зазначав про те, що основною причиною виникнення заборгованості перед позивачем є те, що відповідач належить до підприємств аграрного сектору економіки, основним видом діяльності якого є сільськогосподарське товаровиробництво. Ціни на сільськогосподарську продукцію знизились, а на агрохімікати та паливно-мастильні матеріали підвищились, що призвело до скрутного матеріального становища товариства.

Разом з тим, судом першої інстанції питання щодо можливості зменшення розміру неустойки не розглядалось, а суд апеляційної інстанції, відмовляючи в зменшенні розміру неустойки, не встановлював дійсних обставин справи щодо підстав порушення відповідачем свого грошового зобов'язання та інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі.

За таких обставин, прийняті у справі рішення та постанова в частині задоволення вимог про стягнення 30 % річних та неустойки, не можна вважати законними та обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи в частині вказаних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду вимог про стягнення 30 % річних та неустойки господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити наявність правових підстав для стягнення 30 % річних та до можливості зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст. 233 ГК України та п. 3 ст. 83 ГПК України, та постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

В решті прийняті у справі судові акти відповідають нормам матеріального та процесуального законодавства та скаржником не оскаржуються, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22 грудня 2014 року та рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 травня 2014 року у справі № 921/289/14-г/15 в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" про стягнення 546 128,84 грн. штрафу, 145 313,92 грн. пені, 335 695,87 грн. 30 % річних та в частині розподілу судових витрат скасувати.

3. Справу № 921/289/14-г/15 в означеній частині вимог передати на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області в іншому складі суду.

4. В решті постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22 грудня 2014 року у справі № 921/289/14-г/15 залишити без змін.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" в дохід Державного бюджету України 3 356,96 грн. судового збору за здійснення касаційного перегляду.

6. Доручити Господарському суду Тернопільської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя: Н.Г.Дунаєвська

Судді: С.В. Владимиренко

С.С. Самусенко