ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р.Справа № 922/5459/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський електротехнічний завод "Енергоміра", м. Харків
до ОСОБА_2, м. Харків (до 23.01.2015 р. фізична особа - підприємець ОСОБА_2)
про стягнення 50659,37 грн.
за участю представників:

позивача - Румянцев Є.І. за довіреністю № б/н від 18.11.2014 р.

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_1 за довіреністю № 111 від 23.01.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський електротехнічний завод "Енергоміра" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (після 23.01.2015 р. фізична особа ОСОБА_2) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 50659,37 грн., яка складається: 39142,12 грн. - сума основного боргу; 7426,09 грн. - інфляційні; 1058,45 - 3% річних та 3032,71 грн. -пеня.

27.01.2015 р. розгляд справи було відкладено на 10.02.2015 р. 10:00.

Представники сторін до початку судового засідання призначеного на 10.02.2015 р., через канцелярію господарського суду 10.02.2015 р. за вх. № 5304, надали заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, яка судом була задоволена.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 10.02.2015 р. за вх. № 5212, надав копію акту повернення - приймання нежитлових приміщень від 31.12.2013 р. згідно клопотання, яка судом долучена до матеріалів справи.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 10.02.2015 р. за вх. № 5032, надав заперечення проти позову, які судом долучені до матеріалів справи. Згідно них відповідач просив суд прийняти часткове визнання позову в частині заборгованості по сплаті суборендної плати за договором суборенди № 18/09А від 01.09.2013 р. у розмірі 3470,00 грн., яка виникла у грудні 2013 р., в іншій частині позову відповідач просив суд відмовити повністю.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 10.02.2015 р. за вх. № 5031, надав клопотання про витребування доказів, яке судом долучено до матеріалів справи. Згідно нього відповідач просив суд витребувати від позивача:

- докази надання послуг на користь ФОП ОСОБА_2 за період з 01.06.2009 р. по 31.12.2013 р., на які йдеться посилання в Акті звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2009 р. по 31.12.2013 р.;

- банківські виписки по розрахункам з ФОП ОСОБА_2 за період з 01.06.2009 р. по 31.12.2013 р., на які йдеться посилання в Акті звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2009 р. по 31.12.2013 р.;

- інші документі, які містять інформацію про юридичні факти, на підставі яких у ФОП ОСОБА_2 виникла заборгованість, вказана в п. 5.12. договору № 18/09 А від 01.09.2013 р. у розмірі 33681,08 грн.

У судовому засіданні призначеному на 10.02.2015 року була оголошена перерва до 11.02.2015 року о 11:30.

Представники сторін до початку судового засідання, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5542, надали заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу. Дана заява не суперечить чинному законодавству, інтересам сторін, тому приймається судом та підлягає задоволенню.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5503, надав письмові пояснення з додатком, які судом долучені до матеріалів справи.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 18.12.2014 р. за вх. № 45850, надав клопотання про забезпечення позову згідно якого просив суд накласти арешт на розрахунковий рахунок відповідача у розмірі 50659,37 грн., яке судом долучено до матеріалів справи.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 11.02.2015 р. за вх. № 5504, надав відзив на клопотання про забезпечення позову, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно нього відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Господарський суд, розглянувши клопотання представника позивача про забезпечення позову, вважав за необхідне в його задоволенні відмовити, оскільки позивачем не було надано до суду доказів вчинення відповідачем дій по відчуженню грошових коштів на розрахунковому рахунку відповідача, яки би свідчили про те, що не вжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити не можливим виконання рішення господарського суду по даній справі у майбутньому.

Господарський суд, розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, вважав за необхідне в його задоволенні відмовити, оскільки відповідачем не було надано до суду доказів його звернення до позивача про отримання вказаних у клопотанні доказів та позивачем йому було відмовлено в їх наданні, що унеможливлює витребування цих доказів в порядку ст. 38 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову у повному обсязі заперечували.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

01.09.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський електротехнічний завод "Енергоміра" та Закритим акціонерним товариством "Электротехнические заводы "Энергомера" був укладений договір оренди нежитлових приміщень № 77.

Також, 01.09.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський електротехнічний завод "Енергоміра" та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір № 18/09А суборенди нежитлових приміщень (надалі - договір суборенди) строком до 31.12.2013 р.

На підставі Акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.09.2013 р. позивач надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані на першому поверсі виробничого корпусу (літ. В-8) за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 272 кв.м.

31.12.2013 р. між сторонами був складений акт повернення-приймання нежитлових приміщень відповідно до якого відповідач повернув позивачу зазначені приміщення.

Відповідно до пункту 5.1. договору суборенди сторони погодили розмір суборендної плати у розмірі 25,00 грн. за 1 кв. м. на місяць., в тому числі ПДВ 20% - 4,17 грн.

Згідно пункту 5.2. договору суборенди орендна плата перераховується на розрахунковий рахунок орендаря щомісячно, два рази на місяць рівними долями по 50 %, перша частина - не пізніше п'ятнадцятого числа поточного (звітного) місяця, друга частина - не пізніше п'ятого числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 5.5. договору суборенди було визначено, що витрати пов'язані зі сплатою отриманих суборендатором комунальних та інших послуг (прибирання приміщень, вивіз бруду та інше) у орендну плату не включаються та компенсуються відповідачем окремо на підставі рахунків позивача.

У п. 5.12. договору суборенди сторони визначили, що на 01.09.2013 р. відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 33681,08 грн., яка визнана відповідачем та яку відповідач зобов'язується погасити в строк до 31.12.2013 р.

Згідно позову позивач вказував, що відповідно до даних бухгалтерського обліку позивача рахується кредиторська заборгованість відповідача за договором суборенди у сумі 39142,12 грн.

Пунктом 9.3. договору суборенди було визначено, що коли суборенда плата та комунальні платежі перераховуються несвоєчасно або не в повному обсязі відповідач виплачує позивачу пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення невиконаного грошового зобов'язання.

В процесі розгляду справи господарським судом було встановлено, що Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 23.01.2015 р. була припинена підприємницька діяльність, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У абз. 4 підпункту 4.7. пункту 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначалося, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК України та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК України, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що відповідна зміна статусу відповідача відбулася після порушення провадження у справі, суд дійшов до висновку про розгляд справи по суті.

Дослідивши розрахунок позивача, судом було встановлено, що згідно нього позивачем нараховувалася відповідачу суму основного боргу у розмірі 39142,12 грн., яка складалася з залишку суми заборгованості у розмірі 9951,08 грн. передбаченої п.5.12. договору та суми заборгованості з суборендної плати у розмірі 29191,04 грн. за період з 01.09.2013 р. по 31.12.2013 р., яка включала в себе суборендну плату та компенсацію витрат на охорону.

Враховуючи те, що умовами договору суборенди передбачалося сплата витрат з охорони на підставі окремих рахунків позивача (п. 5.5. договору суборенди), які позивачем до суду не були надані, суд дійшов до висновку про неможливість стягнення даних витрат з відповідача.

Щодо стягнення суми у розмірі 37151,08 грн. за договором суд зазначає, що нарахування позивачем даної суми заборгованості відповідачу підтверджується матеріалами справи, оскільки дані суми нараховані позивачем відповідачу відповідно до умов договору, а відповідачем не було надано до суду доказів сплати даної суми позивачу.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Приймаючи до уваги вищевикладене господарський суд прийшов до висновку, що сума основного боргу у розмірі 37151,08 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та статті 231 Господарського кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф не залежить.

Особливості порядку застосування штрафних санкцій передбачено статтею 232 Господарського кодексу України, відповідно до частини 6 якої, нарахування таких санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платник коштів сплачує на користь їхнього одержувача за прострочення платежу, пеню в розмірі встановленому угодою сторін. Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи вищенаведених норм матеріального права, умови договору суборенди, та те, що сума заборгованості за договором суборенди складала 37151,08 грн., судом було перерахована пеня за період з 31.12.2013 р. до 29.06.2014 р. (180 днів), інфляційні та 3% річних та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 2845,87 грн.; інфляційні у розмірі 7426,09 грн. та 3% річних у розмірі 1001,55 грн.

За таких обставин господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 1746,61 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 193, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 530, 549, 611, 625, 628, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 38, 43, 49, 66, 67, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (61204, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський електротехнічний завод "Енергоміра" (АДРЕСА_2, , р/р 69 АТ «Сбербанк Росії» Х/о № 3, МФО 320627) суму основного боргу у розмірі 37151,08 грн., пеню у розмірі 2845,87 грн.; інфляційні у розмірі 7426,09 грн.; 3% річних у розмірі 1001,55 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1746,61 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 16.02.2015 р.

Суддя Д.О. Доленчук