Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" лютого 2015 р. Справа № 906/1626/14

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кравчук А.Ю. - паспорт серія ВМ № 880386 від 13.05.2000,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Білокоровицьке лісове господарство" (смт. Нові Білокоровичі, Олевський район, Житомирська область)

до Фізичної особи-підприємця Кравчука Андрія Юрійовича (м. Житомир)

про стягнення 15108,57 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 15108,57грн., з яких: 11836,08грн. основного боргу; 2000,03грн. інфляційних та 1272,46грн. 3% річних.

22.01.2015 від позивача на адресу суду надійшла заява №118 від 17.01.2015, згідно якої останній просить суд розглянути справу без участі його уповноваженого представника та повідомляє, що станом на 17.01.2015 сума заборгованості відповідача не змінилась.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Підтримав подану 19.01.2015 заяву про застосування строку позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвал суду не виконав. Зважаючи на те, що судом двічі було відкладено розгляд справи, зокрема, у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвал суду, при цьому суд не має можливості відкласти розгляд справи втретє, у зв'язку із закінченням встановленого ч.1 ст. 69 ГПК України строку розгляду спору, спір вирішується за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані до справи документи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначив позивач у позовній заяві, ним було відвантажено ФОП Кравчуку Андрію Юрійовичу (відповідач) товар на загальну суму 11836,08грн., згідно товарно-транспортних накладних та специфікацій-накладних від 04.11.2009, від 29.09.2009, від 30.09.2009.

У зв'язку з непроведенням розрахунків, на адресу відповідача 10.07.2014 направлена претензія №721 від 09.07.2014, однак відповідач погашення боргу не здійснив.

На підставі ст. 625 ЦК України, позивач заявив до стягнення з відповідача 2000,03грн. інфляційних та 1272,46грн. 3% річних (а.с. 5).

Відповідач, заперечуючи проти позову (а.с. 34-36), вказує, що договір купівлі-продажу у формі єдиного документа не складався. Зсилаючись на норми ст. 692 ЦК України, зазначає, що зобов'язаний був розрахуватися за поставлений товар на наступний день після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Вважає, що за товарно-транспортними накладними на загальну суму 11836,08грн. граничний строк оплати настав 05.11.2009, 30.09.2009, 31.09.2009, відповідно, тому трьохрічний строк позовної давності сплив.

Також, відповідачем подано окрему заяву про застосування позовної давності (а.с. 33).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За ч.1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Так, матеріалами справи підтверджено, що згідно підписаних сторонами товарно-транспортних накладних №047063 від 04.11.2009 на суму 4296,24грн., №046934 від 29.09.2009 на суму 4237,08грн. та №046935 від 30.09.2009 на суму 3302,76грн., позивачем передано відповідачу лісопродукцію на загальну суму 11836,08грн., що також підтверджується нарядом на відпуск лісопродукції та специфікаціями-накладними (а.с. 10-13).

Слід зазначити, що підписання отримувачем товарно-транспортних накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Отже, накладні, за якими відповідач отримав товар, є самостійною підставою виникнення обов'язку відповідача здійснити розрахунки з позивачем.

Тобто, спір між сторонами виник при виконанні ними зобов'язань у відносинах купівлі - продажу. Підставою виникнення вказаних відносин є факт передачі відповідачу та прийняття останнім товару згідно товарно-транспортних накладних.

Норми ст. 655 ЦК України встановлюють, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, оскільки інший строк оплати товару сторонами не встановлено, у відповідача виник обов'язок здійснити розрахунок з позивачем після отримання товару.

Оскільки зазначені позивачем обставини відповідачем не спростовано, доказів виконання у вказані строки своїх зобов'язань відповідачем не надано, тому суд вважає обґрунтованими твердження позивача про те, що станом як на час його звернення з позовом до суду, так і на час вирішення спору в суді, заборгованість відповідача за отриманий товар склала 11836,08грн.

Щодо поданого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 33), господарський суд враховує наступне.

Положеннями ч.ч. 2 та 3 ст.267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами ч.1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Враховуючи норми ст. 692 ЦК України, строк оплати товару по товарно-транспортним накладним настав, відповідно, 04.11.2009, 29.09.2009, 30.09.2009, а перебіг строку позовної давності розпочався з 05.11.2009, 30.09.2009, 31.09.2009.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З огляду на викладене, строк позовної давності для оплати товару за товарно-транспортними накладними сплив 05.11.2012, 30.09.2012 та 31.09.2012, відповідно

Претензія №721 від 09.07.2014, яка направлена відповідачу після спливу трьохрічного строку позовної давності, не впливає на обставини справи.

Відповідно п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи, що доказів поважності пропущення строку позовної давності позивачем суду не надано, у задоволенні вимоги про стягнення основного боргу слід відмовити.

Водночас, щодо заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних, суд враховує, що згідно п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", який узгоджується з приписами ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки річних та інфляційних, суд дійшов висновку, що їх нараховано вірно, однак, зважаючи на приписи ст. 266 ЦК України та п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно з ст. 34 вищевказаного Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, у задоволенні позову суд відмовляє, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Згідно ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.02.15

Суддя Вельмакіна Т.М.

Друк:

1 - до справи;

2 - позивачу (рек. з пов.)