ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р.Справа № 922/5852/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Бабиніні Д.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002", м. Полтава
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення заборгованості в розмірі 15 058,46 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Гриценко І.Г. за довіреністю № 14/11/1 від 14.11.2014 р.

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002", м. Полтава (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків про стягнення заборгованості в розмірі 15058,46 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання покладених на відповідача обов`язків за Договором поставки № 1701/4 від 17.01.2012 р., в частині повної та своєчасної оплати за отриманий від позивача товар, з урахуванням чого та враховуючи приписи ст. ст. 526, 530, 536, 610, 611, 625 Цивільного Кодексу України, просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 12 308,50 грн., суму пені в розмірі 1759,62 грн., 10 % річних в розмірі 990,34 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.12.2014 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 14.01.2015 року о 12:45 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.01.2015 року розгляд справи було відкладено на 03.02.2015 року о 10:45 год., у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18, відповідно до якої зазначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 зазначено, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників процесу про час та місце судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002" (надалі - Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Покупець) було укладено Договір поставки № 1701/1 від 17.01.2012 року, відповідно до якого, Постачальник зобов'язувався передати у власність покупця товар, а Покупець зобов'язувався прийняти товар і оплатити його на умовах передбачених Договором.

Покупець отримав товар від Продавця за видатковими накладними, копії яких належним чином засвідчені та долучені до матеріалів справи, а саме:

- видаткова накладна № Т-00000185 від 20 січня 2012 року на загальну суму 50623,00 грн. (а.с.25);

- видаткова накладна № Т-00000525 від 24 лютого 2012 року на загальну суму 12915,00 грн. (а.с.27);

- видаткова накладна № Т-00000676 від 14 березня 2012 року на загальну суму 13198,50 грн. (а.с.29);

- видаткова накладна № Т-00000792 від 26 березня 2012 року на загальну суму 4110,00 грн. (а.с.31).

Так, на виконання умов Договору Продавець поставив Покупцю товар на загальну суму 80 846,50 грн., що підтверджується вищевказаними накладними, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей та податковими накладними.

Відповідно до п.5.1. Договору поставки Покупець зобов'язувався здійснювати оплату товару в порядку 100% оплати вартості товару (відповідно до видаткової накладної) не пізніше дати поставки конкретної партії товару. Датою поставки, відповідно до Договору, є дата видаткової накладної Постачальника.

З матеріалів справи вбачається, що Покупець здійснив оплату поставленого товару по Договору № 1701/1 від 17.01.2012 року на загальну суму - 68538,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, а саме:

- 24.02.2012 року на суму 20 000,00 грн.;

-13.03.2012 року на суму 43 538,00 грн.;

- 05.11.2013 року на суму 3 000,00 грн.;

- 25.11.2013 року на суму 2 000,00 грн.

Копії відповідних банківських виписок досліджені судом та долучені до матеріалів справи (а.с 33-36).

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок різниці між загальною вартістю поставленого позивачем товару та сумою сплаченою відповідачем, відповідно до умов Договору, утворилася заборгованість Покупця перед Постачальником, яка становить 12 308,50 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно ч.3 ст. 612 Цивільного кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Враховуючи викладене, з огляду на відсутність доказів щодо виконання відповідачем умов договору, щодо здійснення оплати за поставлений товар, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача, суми заборгованості у розмірі 12 308,50 грн. обґрунтованими, доведеними доданими до справи доказами та підлягаючими задоволенню.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями, відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 8.3. Договору поставки передбачено пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення повернення грошових коштів.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом перевірений розрахунок, наданий позивачем та встановлено, що позивачем розрахунок пені здійснено без урахування положень зазначених норм законодавства, а саме нарахування пені здійснено за 298 днів, замість шести місяців, як передбачено діючим законодавством України, а тому, здійснивши розрахунок нарахованої пені, у відповідності до положень ст. 232 ГПК України, судом встановлено, що пеня в розмірі 1759,62 грн., все ж таки підлягає задоволенню.

Оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми боргу, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.8.3 Договору передбачено нарахування 10% річних від простроченої до оплати суми.

Перевіривши нарахування надані позивачем 10 % річних в сумі 990,347 грн. суд приходить до висновку, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 525, 526, 530, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, п/р НОМЕР_1 в ПАТ КБ "Приватбанк ", МФО 351533) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем- 2002" (36009, м. Полтава, вул. Кондратенко, 6-А, п/р 6 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805, ) 12 308,50 грн. боргу, 1759,62 грн. - пені, 990,34 грн. - 10% річних та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя А.М. Буракова

922/5852/14