РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/25808/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельно-виробниче

підприємство «Максус»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мавелес»

про визнання недійсним правочину

Суддя Бондаренко Г. П.

Представники сторін:

Від позивача Омельченко М.А. - генеральний директор відповідно до Виписки

№ 418749 від 05.11.2012

Дмитраш О.М. (дов. №1 від 12.01.2015)

Від відповідача Калініченко В.І. (дов. б/н від 01.12.2014)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 03.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-виробниче підприємство "Максус" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАВЕЛЕС" (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсною у повному обсязі укладену між позивачем та відповідачем додаткову угоду до договору суборенди № с-7 від 29.07.2014, також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 позовну заяву прийнято до розгляду, провадження у справі за вищезазначеним позовом порушено, справу призначено до розгляду на 13.01.2015.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.01.2015 розгляд справи № 910/25808/14 в порядку ст. 77 ГПК України відкладено на 03.02.2015, у зв'язку з необхідністю витребування нових доказів по справі.

16.01.2015 через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва представником відповідача по справі подані витребувані документи ухвалою суду від 13.01.2015 оформлені клопотанням.

У судове засідання 03.02.2015 представники сторін з'явилися, надали усні пояснення по справі, представник позивача в судовому засіданні надав письмове клопотання про залучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що додаткова угода до договору суборенди № с7 від 29.07.2014 суперечить положенням чинного на момент її укладення законодавству України та вчинена внаслідок примусу.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, з тих підстав, що додаткова угода в момент її підписання сторонами в повній мірі відповідала чинному законодавству та вчинена сторонами на підставі їх вільного волевиявлення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2013 між позивачем, як суборендарем за умовами договору, та відповідачем, як орендарем за умовами договору, був укладений договір суборенди № С7 (далі за текстом договір), відповідно до якого орендар передає, а суборендар приймає в оперативну суборенду нежитлове (нежитлові) приміщення площею 184 кв. м. в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Магніторська, 1.

Об'єкт суборенди знаходиться в користуванні орендаря з правом суборенди на підставі договору оренди № Б2/2014 від 01.03.2013, укладений відповідачем з Товариством з обмеженою відповідальністю "Гелатес", копія зазначеного договору наявна в матеріалах справи.

Будівля столової загальною площею 2 844, 00 кв. м., розташована в м. Києві по вулиці Магнітогорській, 1, відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 28554677 від 29.12.2010, належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Гелатес».

Відповідно до п. 3.1.1. договору суборендар сплачує орендарю оренду плату за користування об'єктом суборенди (орендна плата) та експлуатаційні виплати. Орендна плата та експлуатаційні витрати нараховуються суборендарю та сплачуються ним з дати підписання акту приймання-передачі (включно) до дати підписання акту приймання-передачі про повернення (включно).

Відповідно до п. 4.1. договору договір набирає чинності з моменту підписання акту приймання-передачі та дійсний до 31.12.2014.

Відповідно до п. 4.9. договору орендар має право відмовитись від договору в односторонньому порядку, письмово попередивши про це суборендаря не пізніше ніж за 30 днів, при цьому сплачена наперед орендна плата та експлуатаційні платежі суборендареві не повертаються, а зараховуються за останній місяць суборенди.

Згідно п. 5.1. договору орендар передає об'єкт суборенди суборендареві у стані, що дозволяє його використання (експлуатацію) не пізніше 01.01.2014 (дата передачі об'єкту суборенди).

Відповідно до п. 5.2. договору, передача та повернення об'єкту суборенди здійснюється за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 5.4. договору, об'єкт суборенди вважається фактично поверненим орендарю з моменту підписання акту приймання-передачі про повернення об'єкту суборенди. Акт приймання-передачі про повернення об'єкту суборенди підписується в останній день строку дії договору.

Відповідно до п. 5.5. даного договору за п'ять робочих днів до закінчення строку дії договору, визначного у п. 4.1. договору, а також у разі дострокового розірвання договору суборендар повинен звільнити об'єкт суборенди та підготувати його до повернення орендарю.

Відповідно до п. 8.1.4. договору, у випадку порушення, не виконання чи неналежного виконання зобов'язання, що виникає з умов договору суборендарем, а також у разі порушення суборендарем норм чинного законодавства, що регулює цивільні та господарські правовідносини в сфері оренди майна, орендар має право розірвати договір .

01.01.2014 сторони погодили та підписали Акт приймання-передачі об'єкта суборенди до договору, який містить підписи уповноважених представників сторін та відтиски печаток позивача та відповідача, відповідно до якого, орендар передав, а суборендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлове (нежитлові) приміщення загальною площею 184 м 2, що знаходиться у будівлі їдальні за адресою: м. Київ, вул. Магніторська, 1.

27.06.2014 відповідач направив позивачеві Лист №119, яким повідомив про дострокове припинення дії договору №С7 від 30.10.2013, останнім днем строку днем договору є 29 липня 2014.

24.07.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору суборенди № С7, відповідно до якої сторони, зокрема, погодили доповнити п. 7.1. договору умовою наступного змісту: «суборендар зобов'язаний компенсувати орендареві плату (податок) за земельну ділянку пропорційно займаній площі у розмірі 00, 94 грн. за 1 кв. м. за один місяць. Компенсація перераховується суборендарем протягом трьох робочих днів з моменту отримання рахунків від орендаря». При цьому, сторони встановили, що умови викладеного пункту застосовуються до відносин між ними, які виникли до моменту її укладення, а саме з 01.04.2014, у відповідності до ст. 631 ЦК України.

Пункт 4.9 договору сторони домовилися викласти в новій редакції: « 4.9. Орендар має право відмовитися від договору в односторонньому порядку, письмово попередивши про це суборендаря в строк не пізніше 90 календарних днів, при цьому сплачена наперед орендна плата та експлуатаційні платежі суборендареві не повертаються, а зараховуються за останній місяць суборенди. Суборендар вважається повідомленим про припинення дії договору у випадку направлення йому письмового повідомлення за адресою, вказаною в договору в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін».

Додаткова угода до договору суборенди № С7 від 24.07.2014 підписана повноважними представниками сторін директором відповідача та генеральним директором позивача та скріплена круглими печатками сторін.

29.07.2014 сторонами було укладено додаткову угоду до договору суборенди № С7, відповідно до якої, сторони домовились достроково припинити дію договору суборенди №С7 від 30.10.2013 з 31.07.2014. Додаткова угода до договору суборенди № С7 від 29.07.2014 підписана повноважними представниками сторін директором відповідача та генеральним директором позивача та скріплена круглими печатками сторін.

31.07.2014 сторони погодили та підписали акт приймання-передачі (повернення) об'єкта суборенди до договору № С7 від 30.10.2013, який містить підписи уповноважених представників сторін та відтиски печаток позивача та відповідача, відповідно до якого, суборендар передав (повернув), а орендар прийняв нежитлове (нежитлові) приміщення загальною площею 184 м 2, що знаходиться у будівлі їдальні за адресою: м. Київ, вул. Магніторська, 1.

За твердженням позивача, яке викладене в позовній заяві, додаткові угоди до договору суборенди № С7 від 24.07.2014 та від 29.07.2014 підписані позивачем під впливом фізичного та психічного тиску з боку відповідача та не відповідають дійсному волевиявленню позивача. На підтвердження факту здійснення з боку відповідача фізичного та психологічного тиску на позивача, останнім надано в матеріали справи наступні докази: оригінали актів про перешкоджання доступу до робочих місць від 02.08.2014, від 04.08.2014, 06.08.2014, складені працівниками позивача та засвідчені його печаткою із залученням свідків - директора ТОВ «Текстиль Дрес Код» С. О. Салова та ФОП Ільченко В. В.; оригінали актів про відімкнення електричної енергії від 02.07.2014, 05.08.2014 складені працівниками позивача та засвідчені його печаткою із залученням свідків - директора ТОВ «Текстиль Дрес Код» С. О. Салова та ФОП Ільченко В. В.; оригінали актів про відновлення електричної енергії від 05.08.2014, 12.08.2014 складені працівниками позивача та засвідчені його печаткою із залученням свідків - директора ТОВ «Текстиль Дрес Код» С. О. Салова та ФОП Ільченко В. В.; оригінал акту від 31.07.2014 складений працівниками позивача та засвідчені його печаткою із залученням свідків - директора ТОВ «Текстиль Дрес Код» С. О. Салова та ФОП Ільченко В. В., відповідно до якого фактично приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Магнітогорська, буд. 1, в м. Київ не звільняли, не передавали, не вивозили речі та не припиняли роботу; декілька фотографій, на яких зображені двері; копію повідомлення відповідача про припинення дії договору суборенди № С7 від 30.10.2013; копію додаткової угоди до договору суборенди № С7 від 21.05.2014 підписану з боку відповідача та скріплену його печаткою; копію договору № 591/2 про технічне забезпечення енергопостачання споживача та спільне використання водопровідних та каналізаційних мереж від 11.07.2014, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Київхімволокно» та позивачем; копія звернення позивача до прокурора Деснянського району м. Києва, прокурора міста Києва та Генерального прокурора України вих. № 76 від 03.07.2014 щодо неправомірне самоуправне відключення співробітниками відповідача електроенергії в офісному приміщенні, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, буд. 1, тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.08.2014 між відповідачем, як орендарем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська торгова група Ліом», як суборендарем, укладено додаткову угоду до договору суборенди № С 6 від 30.10.2013, згідно якої сторони домовились починаючи з 01.08.2014 збільшити площу об'єкту суборенди на 184 кв. м., а саме: на площу нежитлових приміщень на другому поверсі в будівлі їдальні за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1. Згідно наявної в матеріалах справи копії акту приймання - передачі об'єкта суборенди по договору суборенди № С6 від 30.10.2013 від 01.08.2014 приміщення загальною площею 184 кв. м. на другому поверсі їдальні за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1 передано 01.08.2014 в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська торгова група Ліом».

При цьому, згідно відомостей що містяться в загальнодоступному Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців адреси місцезнаходження позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгова група Ліом» є ідентичними/співпадають (01121, м. Київ, вул. Декабристів, буд. 12/37, кв. 301).

Предметом позову у справі є вимога позивача про визнання недійсною додаткової угоди до договору суборенди № С7 від 29.07.2014 на підставі ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203, ст. 204, 215, 217, 231 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір суборенди № С7 від 30.10.2013 є договором найму (оренди), а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ст. 761 ЦК України).

Відповідно до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з приписів ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач, звертаючись з позовом до суду вказував, що додаткова угода до договору суборенди №С7 від 29.07.2014 укладалась внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку відповідача, і відповідно вказана додаткова угода є недійсною на підставі ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ст. 231 ЦК встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Відповідно вимоги про визнання правочину недійсним з підстав визначених ст. 231 ЦК України задовольняються, за умови доведеності позивачем фактів застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, вчинення правочину проти справжньої волі та наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Як встановлено судом, за умовами договору суборенди відповідач наділений правом на односторонню відмову від договору, за умови письмового попередження про це суборендаря в строк не пізніше ніж за 30 днів (п. 4.9. договору), отже відповідач направляючи позивачу повідомлення про припинення дії договору користувався відповідним правом, про що і зазначено у відповідному повідомленні.

Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи документи, які підтверджують існування заборгованості позивача щодо сплати належних платежів по договору суборенди, що також надавало відповідачеві право на захист свого порушеного інтересу шляхом розірвання договору.

Дослідивши акти надані позивачем в матеріали справи про перешкоджання доступу до робочих місць, відімкнення електричної енергії, відновлення електричної енергії суд зазначає, що акти перешкоджання доступу до робочих місць датовані 02.08.2014, 04.08.2014 та 04.08.2014, тобто після підписання сторонами оскаржуваної додаткової угоди та повернення приміщення за актом приймання - передачі, і відповідно не є докази здійснення з боку відповідача тиску на позивача щодо укладення оскаржуваної угоди. Із актів про відімкнення електричної енергії не вбачається ким саме та з яких причин відключалася електрична енергія, один із вказаних актів, також, складений після укладання сторонами оскаржуваної угоди. Із наданих суду фотографій не вбачається ні адреси приміщення, яке на них зображено, ні дат коли такі фотографії були зняті. Щодо звернень до прокуратури, то суд зазначає, що за результатами таких звернень не встановлено фактів перешкоджання позивачеві у доступі до орендованих приміщень, а також доказів спонукання директора позивача до укладення оскаржуваної угоди, а лише зазначено, що здійснюється перевірка викладених позивачем фактів.

Крім того, судом встановлено, що в подальшому позивачем вчинялися дії щодо фактичного виконання оскаржуваного правочину, зокрема, було передано приміщення з суборенди шляхом підписання акту повернення орендованих приміщень.

Враховуючи зазначене, оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що подані докази не доводять наявність фізичного або психічного впливу на позивача з метою спонукання до укладення оскаржуваної угоди.

Крім того, суд зазначає, що для захисту права орендаря щодо забезпечення йому права належного користування орендованими приміщеннями, існує інший спосіб захисту, зокрема встановлений ст. ст. 762, 768 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсною угоди про розірвання (припинення) дії договору суборенди № С7 від 31.07.2014 року, не здатний відновити (захистити) порушене права позивача щодо користування приміщенням. Суд також звертає увагу сторін, що на момент розгляду справи судом строк дії договору - 31.12.2014 року закінчився. За таких обставин, позивачем не доведено також, що обраний спосіб захисту здатний захистити право, яке за твердженням позивача, є порушеним.

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх доводів та тверджень застосування відповідачем та/або іншими особами фізичного та психічного тиску до позивача при укладенні додаткової угоди до договору суборенди №С7 від 29.07.2014, посилання позивача спростовуються доводами відповідача, а отже відповідні доводи про наявність підстав вважати додаткову угоду укладеною проти справжньої волі позивача суд вважає безпідставними.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання додаткової угоди до договору суборенди №С7 від 29.07.2014 недійсною не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2015.

Суддя Г. П. Бондаренко