РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/28213/14

За позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Інтербанк» до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія»

про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та стягнення грошових коштів

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача Подольський А.Ю. - за дов.;

Від відповідача не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Інтербанк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про встановлення нікчемності правочину, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Інтербанк» та Страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія», а саме договору страхування кредиту від 28.10.2013р. №59 8 0000-3689 (надалі - Договір), застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 846 538,63 грн., що були сплачені за вказаним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Інтербанк» зазначило, що виконання вказаного Банком правочину спричинило погіршення фінансового стану останнього, та мало на меті штучне виведення активів Банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на загальну суму 846 538,63 грн., а відтак, у відповідності до ч.3 ст.38 Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб» Договір є нікчемним.

Наразі, підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним Позивач вважає, що за умовами договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. Банк позбавлений можливості отримати страхове відшкодування оскільки такий договір припиняється у день, який є датою погашення кредиту - 02.01.2014р.

На призначені судові засідання 29.01.2015р. та 17.02.2015р. представник Відповідача не з'явився, витребуваних судом доказів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення судового засідання з зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив, хоча про дату та час проведення судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення №836 від 29.12.2014р.

Однак, Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» будучи завчасно обізнане про розгляд даної справи, власної позиції по суті спору не представило.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014р. №234/БТ, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Інтербанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Внаслідок цього, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2013р. №31 у вказаному вище Банку запроваджено процедуру виведення банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації строком на три м'ясці з 24.04.2014р. по 23.07.2014р.

Частиною 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент запровадження тимчасової адміністрації Банку) визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

У відповідності до ч.2 ст.38 вказаного вище Закону протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

За змістом ч.3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Таким чином, Позивач просить суд встановити нікчемність правочину, який був укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Інтербанк» та Страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія», договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. та стягнути 846 538,63грн. грошових коштів, які були сплачені за зазначеним договором.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Інтербанк» слід відмовити. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Пунктом 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Виходячи з системного аналізу ст.ст.207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Як слідує з матеріалів справи, 28.10.2013р. між Страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» (Страховик) та (Страхувальник) укладено договір страхування кредиту №59 08 0000-3689, предметом якого є страхування майнових інтересів Страхувальника, що не суперечить чинному законодавству України, пов'язані зі збитками, які завдані Страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення Позичальником Страхувальнику кредиту та процентів за користування кредитом на умовах, встановлених діючим кредитним договором №3784/1 від 03.01.2013р.

Розмір страхової суми складає 27 176 200 грн., франшиза (у відсотках від страхової суми) становить 1,0% (п.5 договору №59 08 0000-3689).

Згідно з п.6.1 вказаного вище правочину страховим випадком за договором є фактично підтвердження Страхувальником в термін, обумовлений договору страхування, факт настання збитків через невиконання або неналежне виконання Позичальником своїх зобов'язань перед Страхувальником по поверненню кредиту, процентів по ньому в строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

У п.7.2 договору №59 08 0000-3689 страховий платіж (внесок) за період страхування становить 846 538,63 грн.

Пунктом 8 договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 передбачено, що строк дії договору (період страхування) встановлюється згідно з п.8.2 цього договору, але не більше строку дії кредитного договору.

Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв. 28 жовтня 2013 року та діє до 23 год. 59 хв. 02 січня 2014 року.

Так, 03.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Інтербанк» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Декс Трейд Сервіс» (Позичальник) укладено кредитний договір №3784/1, відповідно до п.1.1 якого Кредитор надає Позичальнику кредит у сумі 3 400 000 дол. США для поповнення оборотних коштів.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору №3784/1 Кредитор надає Позичальнику кредит строком користування з 03.01.2013р. по 02.01.2014р. з процентною ставкою 10% річних.

Таким чином, за умовами кредитного договору Позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 02 січня 2014 року (п.п.2.3.1 кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013р.).

Відтак, враховуючи, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. припинив свою дію в день, погашення кредиту 02.01.2014р., що на думку Позивача свідчить про те, що договір страхування мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Проте, з твердженнями Позивача, суд не погоджується в силу наступного.

Частиною 2 ст. 251 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч.1 ст.255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

У постанові Національної комісії регулювання електроенергетики «Про схвалення примірного договору між ДП "Енергоринок" та постачальниками електричної енергії за нерегульованим тарифом" від 18.06.2004 № 631 визначено, що слід розуміти під банківським днем, а саме день, коли банківська система України дозволяє перерахування коштів.

У Податковому кодексі України наведено визначення, що слід розуміти під операційним (банківським) днем, а саме частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання.

Як вже зазначалось, за умовами кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013р. договору, Позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 02 січня 2014 року.

Тобто, враховуючи умови кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013р., та робочий час, протягом якого можливе перерахування Позичальником грошових коштів (повернення кредитної заборгованості), останнім терміном повернення кредиту є 18 год. 00 хв. 02.01.2014р.

Водночас, договір страхування діє до 23 год. 59 хв. 02 січня 2014 року.

Таким чином, термін повернення кредиту та термін дії договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. за часом не співпадають.

Водночас, варто зазначити, що у договорі страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. зазначені дії Страхувальника при настанні страхової події, а саме, після настання страхового випадку Страхувальник зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше як за 3 дні (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це Страховика.

У тексті договору страхування вказані дії Страхувальника (Позивача), які повинні статися після настання страхового випадку, але не обумовлено, що такі дії Страхувальника повинні бути тільки у період дії договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р.

Така умова за договором страхування поширюється тільки при настанні страхового випадку, тобто на збитки внаслідок подій, які відбулися протягом періоду страхування.

Таким чином, уразі неповернення Позичальником суми кредиту та процентів за користування кредитом Позивачу в кінцевій термін - 02.01.2014р. за кредитним договором, саме останній день слід вважати датою настання страхового випадку.

Наразі, Позивач зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше ніж за 3 (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це Страховика про обставини події.

Відтак, враховуючи зазначене все вище, господарський суд дійшов висновку, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. не позбавляє права Позивача звернутися до Відповідача із заявою про настання страхової випадку та виплати страхового відшкодування згідно умов Договору страхування після спливу дії Договору, а саме 02.01.2014р.

Між тим, судом враховано, що Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що страховий випадок за договором страхування кредиту №59 08 0000-3689 твід 28.01.2013р. взагалі мав місце.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що твердження Банку, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. є нікчемний, що спричинило погіршення фінансового стану Позивача, яке мало на меті штучне виведення активів Банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на суму 846 538,63 грн., є безпідставним.

Водночас, суд зазначає, що чинним законодавством визначено категорії договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, які є нікчемними.

При цьому підписаний сторонами до введення тимчасової адміністрації договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013р. не входить до переліку договорів, визначених в частині 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а отже свідчить про відсутність підстав вважати вказаний вище правочин таким, що не породжує правових наслідків.

Крім того, суд зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з наведеними обставинами, вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Інтербанк» про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки така вимога може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, враховуючи наведе вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Інтербанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно з ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за Позивачами.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.02.2015р.

Суддя І.І.Борисенко