КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2015 р. Справа№ 910/20457/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2014р. (суддя Полякова К.В.) у справі № 910/20457/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська

інвестиційно-інжинірингова компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД»

про визнання недійсним додаткового договору

Представники сторін:

від позивача: Ларіонова О.О. (довіреність від 16.02.2015р.);

від відповідача (скаржник): Галченко О.О. (довіреність № 85/03-УРБ-15 від 12.01.2015р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2014р. у справі № 910/20457/14 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська інвестиційно-інжинірингова компанія», визнано недійсним додатковий договір від 26.03.2013 до попереднього договору № 01-08, укладеного між ТОВ «Українська інвестиційно-інжинірингова компанія» та ТОВ «Фоззі-Фуд» 14.02.2008р..

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2014р. прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД», у якій скаржник просив скасувати рішення господарського суду м. Києва від 09.12.2014р. у справі № 910/20457/14 та винести нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська інвестиційно-інжинірингова компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД» про визнання договору недійсним, відмовити.

Згідно доводів викладених в апеляційній скарзі, відповідач вважає висновок суду щодо нікчемності попереднього договору оренди від 14.02.2008р. № 01-08 та недійсності укладеного до нього додаткового договору від 25.03.2013р. хибним, та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, адже додатковий договір був укладений у письмовій формі без будь-яких порушень, як окремий правочин, що змінює права та обов'язки сторін, зокрема щодо повернення позивачем сплаченої відповідачем суми коштів.

Позиція скаржника, ґрунтується на наступних обставинах:

- попередній договір від 14.02.2008р. № 01-08 припинив свою дію, оскільки позивачем та відповідачем в строк до 14.02.2009р. не було укладено основний договір, а також не вчинено будь-яких інших дій, спрямованих на складення проекту основного договору оренди, здійснення намірів щодо його укладення;

- оскільки, на момент укладення попереднього договору між сторонами, фізично не існувало майна про оренду якого мав бути укладений основний договір, нотаріальне посвідчення попереднього договору від 14.02.2008р. № 01-08 для сторін не було обов'язковим;

- додатковий договір від 26.03.2013р., що був укладений між позивачем та відповідачем, згідно норм ст. 6, 11, 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України є окремим правочином, який був укладений після припинення дії попереднього договору від 14.02.2008р. № 01-08 та врегульовував відносини сторін щодо повернення сплачених відповідачем коштів в розмірі 200 000 доларів США.

Позивачем суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу (зареєстрований за вх. суду № 09-11/2931/15 від 18.02.2015р.) у якому відхиляються доводи апеляційної скарги з посиланням на обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи пояснення представників сторін та доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, судом відзначається про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не заперечується сторонами та встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, що 14 лютого 2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська інвестиційно-інжинірингова компанія» укладено попередній договір № 01-08, за умовами якого сторони визначили, що відносини які склалися між ними, стали запорукою укладення у майбутньому договору оренди нежитлових приміщень (надалі іменується «Основний договір») загальною площею від 2500 кв.м. до 3000,00 кв.м. орієнтовно, на першому поверсі, що знаходяться у третій черзі будівництва за адресою: перетин пр. П.Тичини та Дніпровської набережної в Дніпровському районні м. Києва, і які позначені на плані, що додається до цього договору, надалі іменуються «приміщення», для розташування в цих приміщеннях магазину «СІЛЬПО», за умови перемоги ТОВ «ФОЗЗІ ФУД» у тендері на визначення орендатора приміщення, згідно з умовами тендеру, визначеними ТОВ «У.І.І.К.» (п. 1 попереднього договору).

У п. 2 попереднього договору № 01-08 сторони визнали, що першим етапом співпраці між ними мають стати перерахування стороною-2 (ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД») грошових коштів в еквіваленті 200 000 доларів США по курсу НБУ на день такого перерахування в якості гарантійної суми. Зазначена сума при укладанні основного договору має бути зарахована ТОВ «У.І.І.К.» в рахунок суми, належної до сплати за основним договором.

Перерахування коштів на користь ТОВ «У.І.І.К.» в розмірі 1 010 000 грн. з призначенням платежу «плата за оренду нежитлового приміщення згідно попереднього договору № 01-08 від 14.02.2008, у т.ч. ПДВ 168 333, 33 грн.» підтверджена наданим до справи платіжним дорученням № 152267 від 22.02.2008р..

Основний договір сторони зобов'язувались укласти протягом 1 календарного року з моменту введення третьої черги будівництва за адресою перетин пр. П.Тичини та Дніпровської набережної в Дніпровському районні м. Києва в експлуатацію; предмет основного договору та перелік його істотних умов, визначення порядку погодження інших умов основного договору зазначені у додатку № 1 до цього договору (п. 3 попереднього договору).

Додатком № 1 до попереднього договору є «Істотні умови Основного договору. Порядок погодження інших умов Основного договору», де п. 2.1 визначена умова строку оренди по основному договору, за якою об'єкт оренди надається в оренду на строк 10 (десять) календарних років з моменту прийняття його за актом передання-приймання, який підписується сторонами та скріплюється печаткою сторін.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

В силу положень ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи, що сторони на порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 793 ЦК України для основного договору, місцевий суд дійшов правильного висновку про нікчемність попереднього договору найму нежитлових приміщень № 01-08 від 14.02.2008р. відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК, оскільки такий мав бути нотаріально посвідчений.

При цьому доводи скаржника з приводу відсутності обов'язку сторін посвідчувати нотаріально попередній договір, через те, що предметом договору може бути фізично існуюче майно (будівля, споруда), а на момент укладення попереднього договору, фізично майна не існувало, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки вимоги щодо укладення попереднього договору у формі, встановленій для основного договору (ч. 1 ст. 635 ЦК України) стосуються саме форми основного договору яка встановлена законом для відповідного виду договорів, а попередній договір укладається з метою укладення основного договору в майбутньому, в тому числі і з причин відсутності майна, незавершення будівництва тощо.

Не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції і твердження скаржника про те, що нотаріальне посвідчення не є формою правочину, а вимог щодо нотаріального посвідчення попередніх договорів оренди законодавством України не встановлено, оскільки нотаріальне посвідчення договору є визначеною законом вимогою до форми відповідного виду договорів, зокрема в силу положень ст. 793 ЦК України для договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше.

Окрім того, при вирішенні спору, судом першої інстанції правильно зроблені посилання на позицію Верховного Суду України у питанні застосування положень ст. 635 ЦК України щодо договорів у відношенні яких законом встановлені вимоги про нотаріальне посвідчення (роздруковані ухвали від 04.04.2007р., від 18.09.2013р., рішення від 06.02.2008р. наявні в копіях у справі).

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача визнати недійсним укладений між сторонами 26.03.2013р. Додатковий договір до попереднього договору № 01-08, укладеного між ТОВ «Українська інвестиційно-інжинірингова компанія» та ТОВ «ФОЗЗІ ФУД» 14.02.2008 року.

Умовами вказаного Додаткового договору сторони визначили, що внаслідок неможливості виконати зобов'язання за попереднім договором № 01-08, щодо укладання договору оренди нежитлових приміщень, ТОВ «У.І.І.К.» зобов'язалось повернути ТОВ «ФОЗЗІ ФУД» сплачений за попереднім договором гарантійний платіж відповідно до погодженого сторонами графіку.

Згідно положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсного правочину встановлені ст. 216 ЦК України, згідно з положеннями якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу положень ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Оскільки, згідно наведених положень закону (ч. 4 ст. 216 ЦК України), наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін, а предметом оспорюваного додаткового договору від 26.03.2013р. є домовленість сторін щодо наслідків невиконання попереднього договору № 01-08 від 14.02.2008р. судом першої інстанції правильно визначено правову природу укладеного додаткового договору як договору сторін про припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація) (ст. 604 ЦК України).

Доводи скаржника про те, що оскаржуваний додатковий договір є окремим правочином, який укладений після припинення дії попереднього договору від 14.02.2008р. № 01-08 та врегульовував відносини щодо сплачених відповідачем коштів не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при вирішенні спору у справі, оскільки, укладенням додаткового договору сторонами погоджено умови припинення первісного зобов'язання за укладеним попереднім договором № 01-08 від 14.02.2008р. при заміні такого зобов'язання новим - про повернення сплачених за попереднім договором коштів, що відповідно суперечить положенням ч. 4 ст. 216 ЦК України, так як правові наслідки недійсного правочину настають лише у формах передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

У відповідності з вимогами ч. 5 ст. 216 ЦК України, при встановленні нікчемності попереднього договору № 01-08 від 14.02.2008р., застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (повернення одержаного за таким правочином) можливе як при пред'явленні вимоги заінтересованої сторони, так і за власної ініціативи суду.

Врахувавши, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його укладання та не породжує обов'язків для сторін, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що угоди щодо припинення таких обов'язків шляхом заміни їх на нові обов'язки є недійсними.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД» та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2014 року.

Згідно положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОЗЗІ-ФУД» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2014р. у справі № 910/20457/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/20457/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала