КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Справа№ 911/4594/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Ситник Н.М. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах»

на рішення Господарського суду Київської області від 09.12.2014

у справі № 911/4594/14 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські макарони»

до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах»

про стягнення 70 864,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські макарони» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» (далі, відповідач) про стягнення 70 864,12 грн. заборгованості за поставлений товар.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.12.2014 у справі № 911/4594/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські макарони» заборгованість у сумі 70 864,12 (сімдесят тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Підприємство споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 09.12.2014 у справі № 911/4594/14 та направити справу на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом були порушені процесуальні норми при розгляді справи, а саме прийнято рішення всупереч тому, що відповідачем було подане клопотання з проханням перенести розгляд справи.

Апелянт зазначив, що пред'явлення позивачем одних тільки видаткових накладних на відповідну суму не є достатнім доказом для стягнення відповідних сум. Судом не враховано, що за період з моменту складання відповідних накладних між сторонами могли проходити взаєморозрахунки як по сплаті можливої заборгованості відповідачем, так і по зменшенню даної заборгованості за рахунок поставки неякісної продукції.

Також, скаржник наголосив, що суд зобов'язаний був перевірити належність виконання обов'язків позивачем за Договором поставки, в тому числі і шляхом складання сторонами акту звірки взаєморозрахунків.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.02.2015.

10.02.2015 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання 12.02.2015 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Як підтверджується матеріалами справи, 09.04.2013 між сторонами у справі було укладено Договір поставки № 15/2013 з Протоколом розбіжностей (далі, Договір), відповідно до умов якого позивач (постачальник) зобов'язався постачати і передавати товар у власність відповідачу (покупцю), а покупець зобов'язався приймати та оплачувати товар на умовах Договору.

Згідно пункту 2.1. Договору, товар постачається постачальником окремими партіями у відповідності із замовленнями покупця.

Відповідно до пункту 2.3. Договору, замовлення передаються уповноваженим представником покупця, нарочно, факсимільним або електронним зв`язком, а в разі відсутності такого - телефонограмою.

Згідно пункту 2.2. Договору в редакції Протоколу розбіжностей, постачальник зобов'язується приймати від покупця замовлення на поставку товару та гарантує здійснення поставки товару своїми транспортними засобами і за свій рахунок в кількості, у строки та за адресою, зазначеними в замовленні.

Пунктом 3.6. Договору в редакції Протоколу розбіжностей сторони погодили, що документи щодо поставки товару зобов'язаний скласти постачальник і надати покупцеві разом з товаром належно оформлені зі свого боку наступні супровідні документи в оригіналі:

- Товарно-транспортна накладна;

- Видаткова накладна;

- Податкова накладна (крім випадків, передбачених законодавством і договором);

- Посвідчення якості товару;

- інші документи на товар, надання яких передбачено законодавством України.

Згідно з пунктом 3.2. Договору поставки, якщо при передачі товару покупцеві буде виявлено невідповідність товару вимогам цього Договору, покупець має право відмовитися від отримання даного товару, зробивши відповідну відмітку в накладній. Даний випадок трактується як невиконання зобов'язань з поставки товару у встановлений термін.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що у разі виявлення невідповідності тари та упаковки вимогам стандартів і умов Договору, відсутність тари і упаковки на товарі, який підлягає поставці в тарі та упаковці, покупець має право відмовитися від його прийняття. Даний випадок розцінюється як невиконання зобов'язань з поставки товару.

Згідно з пунктом 3.4. Договору, якщо при прийманні товару виявиться невідповідність супровідних документів поставленому товару, умовам Договору або вимогам законодавства (кількість, ціна, інші обов'язкові реквізити первинних документів), покупець має право відмовитися від приймання товару або прийняти товар, якщо якість товару відповідає вимогам Договору.

У відповідності до пункту 3.5. Договору, якщо при прийманні виявилося невідповідність (помилки) в супровідних документах, або невідповідність прийнятого товару супровідним документам, в момент приймання за участю представника покупця та особи, безпосередньо здійснює доставку (передачу) товару, складається акт розбіжностей, в якому зазначаються виявлені при прийманні невідповідності.

Особа, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо) має право відобразити свої заперечення при складанні акта розбіжностей.

Акт розбіжностей підписується представником покупця і особою, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо), із зазначенням посади та розшифровки підпису. На товарній накладній ставиться відмітка про складання акта розбіжностей.

Якщо особа, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо), відмовляється ставити свій підпис, покупець має право відмовитися від приймання товару або прийняти товар, поставивши в акті розбіжностей відмітку про відмову від підпису особи, яка здійснила безпосередню передачу товару. В даному випадку акт розбіжностей з підписом і печаткою представника покупця вважається прийнятим сторонами.

Другий примірник товарної накладної зі складеним актом розбіжностей передається постачальнику через особу, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник і т.п.). На підставі акта розбіжностей постачальник надає покупцю коригування до податкової накладної згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 6.5. Договору в редакції Протоколу розбіжностей, оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 35 (тридцяти п'яти) календарних днів з дня поставки товару за наявності рахунку постачальника та повного пакету документів (у тому числі з урахуванням коригування), передбаченого цим Договором та законодавством. Датою оплати вважається дата надходження коштів у банк постачальника.

Як зазначив позивач, ним на виконання умов Договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 76 773,58 грн.

Водночас, як вказує позивач, на підставі статті 601 Цивільного кодексу України ним було проведено залік зустрічних однорідних вимог у розмірі 5 909,46 грн. в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем згідно Договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі довіреностей відповідача № 152 від 18.06.2014, № 156 від 07.07.2014, за видатковими накладними № РН 383/03 від 19.06.2014, № РН 424/03 від 07.07.2014, позивач передав, а відповідач прийняв товар (макаронні вироби) на загальну суму 76 773,58 грн.

Встановлений пунктом 6.5. Договору 35 денний термін відстрочення розрахунків за товар закінчився по накладній № РН 383/03 від 19.06.2014 - 24.07.2014, по накладній № РН 424/03 від 07.07.2014 - 11.08.2014. Тобто, строк виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за Договором станом на дату звернення позивача до суду є таким, що настав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

З наявних у матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що зі сторони відповідача товар був отриманий, що підтверджується підписами на накладних, завірених штампом Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах».

З огляду на зазначені норми права, дослідивши видаткові накладні, наявні в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, наявні у матеріалах справи видаткові накладні є первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, виконання позивачем зобов'язань з поставки товару за Договором.

Водночас, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство України не передбачає наявність акту звірки взаємних розрахунків між сторонами як єдино допустимого доказу існування заборгованості.

З метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача Досудове попередження вих. № 205-юр від 01.09.2014 з вимогою про добровільне погашення заборгованості протягом 3-х днів. Вказаний лист надійшов на адресу відповідача 17.09.2014, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення, однак, відповідач розрахунків не провів.

Також матеріалами справи підтверджується, що на підставі статті 601 Цивільного кодексу України, позивач направив на адресу відповідача заяву вих. № 246-юр від 16.10.2014 про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме зарахування заборгованості ТОВ «Українські макарони» перед ПСК «Укооппромторг у м.Броварах» за маркетингові послуги за травень 2014 року по Договору про надання маркетингових послуг №15/2013 М від 09.04.2013 та Акту виконаних робіт від 04.06.2014 в сумі 5 909,46 грн. в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений товар по Договору поставки № 15/2013 від 09.04.2013, по накладним № РН 383/03 від 19.06.2014, № РН 424/03 від 07.07.2014.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням проведеного заліку зустрічних однорідних вимог, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар по Договору та вищевказаним накладним становить 70 864,12 грн.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Посилання відповідача на те, що судом не було враховано, що за період з моменту складання відповідних накладних між сторонами могли проходити взаєморозрахунки як по сплаті можливої заборгованості відповідачем, так і по зменшенню даної заборгованості за рахунок поставки неякісної продукції не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами у відповідності до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки всупереч клопотанню відповідача про відкладення розгляду справи, справу було розглянуто у відсутності його представника, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.10.2014 було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.11.2014, зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.11.2014 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 09.12.2014; повторно зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву.

05.12.2014 відповідач подав через відділ документального забезпечення Господарського суду Київської області клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване хворобою директора підприємства.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що до заяви про відкладення розгляду справи відповідачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження викладених у ньому обставин.

У зазначеній заяві представником відповідача також не доведено факт неможливості заміни його іншим представником чи обставин, які унеможливлюють розгляд справи у його відсутності.

Таким чином, у разі неможливості прийняти участь у судовому засіданні одного представника, апелянт мав можливість вжити інші заходи щодо забезпечення свого правового захисту в судовому засіданні, а саме: направити в судове засідання іншого представника, надіслати відзив на позовну заяву тощо.

Крім того, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Однак, це є правом суду, а не його обов'язком, при цьому суд враховує вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи.

Також, колегія суддів наголошує, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, якими відповідач не скористався, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, правомірно відмовив відповідачу у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» на рішення Господарського суду Київської області від 09.12.2014 у справі № 911/4594/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 09.12.2014 у справі № 911/4594/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/4594/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко