РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015Справа №910/19126/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КІАКСАР"
доПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
простягнення коштів
Судді Васильченко Т.В. (головуючий)

Нечай О.В.

Літвінова М.Є.

в присутності представників сторін:

від позивача Овсієнко Р.М., керівник;
від відповідачаМединський М.М., довіреність б/н від 07.06.2013.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "КІАКСАР" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про стягнення, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, 20467,80 грн. - пені та 452316,16 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем несвоєчасно виконане платіжне доручення позивача №1 від 07.08.2014, що є підставою для нарахування пені та призвело до завдання позивачеві збитків у вигляді сплачених штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних на користь його контрагентів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2014 порушено провадження у справі №910/19126/14 та призначено до розгляду.

В судовому засіданні 06.10.2014 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.10.2014.

24.10.2014 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що позивач не надав жодних доказів того, що на його рахунку було достатньо коштів для виконання ПАТ «Дельта Банк» платіжного доручення №1 від 07.08.2014. Крім того, відповідач зауважив на тому, що позивачем документально не підтверджено, що вказаним платіжним дорученням він збирався здійснити часткову оплату за поставлений товар за договором поставки №2207/14-П від 22.07.2014, оскільки призначенням спірного платежу є «переказ між власними рахунками».

В судовому засіданні 24.10.2014 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.11.2014.

10.11.2014 позивач, через відділ діловодства суду, подав пояснення, в яких наголосив на тому, що у зв'язку з невиконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014 про переказ грошових коштів ТОВ «КІАКСАР» на його рахунок в ПАТ «Універсал Банк», позивач не мав можливості виконати свої зобов'язання за договором поставки №2207/14-П від 22.07.2014, внаслідок чого прострочив виконання грошового зобов'язання перед ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на суму 2200000,00 грн., що зумовило нарахування штрафу, пені, річних та інфляційних втрат, які є збитками, що виникли внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо належного обслуговування рахунку позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.11.2014 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву в судовому засіданні до 24.11.2014.

В судовому засіданні 24.11.2014, в зв'язку зі складністю справи, суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду даної справи.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 24.11.2014 призначено колегіальний розгляд справи №910/19126/14 в наступному складі суду: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Нечай О.В., Літвінова М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2014 справу №910/19126/14 прийнято до провадження колегією суддів у наступному складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді: Нечай О.В., Літвінова М.Є. та призначено до розгляду.

09.12.2014 відповідач, через відділ діловодства суду, подав доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких зазначив, що наданий позивачем в якості доказу скріншот з екрану комп'ютера є неналежним доказом, оскільки не містить всіх необхідних реквізитів, а отже, не може розцінюватись судом як платіжне доручення на переказ коштів. Також вважає, що сума неустойки, річних та інфляційних втрат, яка була сплачена позивачем ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» є явно завищеною.

09.12.2014 позивач, в судовому засіданні, подав письмові пояснення по справі, в яких вказав, що платіжне доручення було надано відповідачу 07.08.2014 о 16:43, тоді як кошти були зараховані на рахунок позивача в ПАТ «Універсал Банк» 21.08.2014 о 09:06 год., отже відповідач прострочив здійснення переказу грошових коштів позивача на 9 днів.

26.01.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав додаткові пояснення по справі, в яких зазначив, що посилання відповідача на відсутність коштів на рахунку ТОВ «КІАКСАР» спростовується випискою по особовому банківському рахунку позивача в ПАТ «Дельта Банк» за період з 01.07.2014 по 21.08.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої новою ціною позову є 765695,20 грн., з яких 20467,80 грн. - пеня, 745227,40 грн. - завдані збитки; продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву в судовому засіданні до 02.02.2015.

30.01.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких звернув увагу суду на те, що він фактично щоденно звертався до банку та вимагав виконання платіжного доручення №1, проте відповідач ніяким чином не реагував, не надаючи ні відмови у виконанні платіжного доручення, ні відповіді щодо причини його невиконання.

В судовому засіданні 02.02.2015 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 09.02.2015.

03.02.2015 відповідач, через відділ діловодства суду, подав заяву про припинення провадження у справі, в зв'язку з наявним в п. 8.1 договору банківського рахунку від 24.01.2014 третейським застереженням.

Також, 03.02.2015 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.02.2015 заяву про припинення провадження по справі підтримав.

Представник позивача проти задоволення заяви про припинення провадження по справі заперечив.

Дослідивши подану відповідачем заяву, суд дійшов висновку про відмову в її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до приписів пункту 5 частини 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

При цьому, одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди").

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст. 125 Конституції України). Отже, з аналізу положень Закону України "Про третейські суди" випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Згідно з частиною 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Таким чином, у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду. Для такого звернення, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду. Лише за наявність волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі. Проте, таке клопотання заявив лише відповідач. За відсутності волі на звернення до третейського суду у позивача чинне законодавство України не позбавляє його права на вирішення спору господарським судом. Згідно ст. 1 ГПК України юридичним та фізичним особам гарантовано право на звернення до господарського суду, згідно із встановленою підвідомчістю справ.

Відповідно до пункту 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, вимога відповідача про припинення провадження у справі на підставі того, що даний спір повинен розглядатись тільки третейським судом, прямо порушує норми Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 09.04.2013 року у справі № 5023/6007/12.

Представник позивача в судовому засіданні 09.02.2015 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив.

В судовому засіданні 09.02.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, які приймали участь під час розгляду справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» (клієнт) був укладений договір банківського рахунку, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок №5842 у національній валюті України та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з діючими на момент надання послуг тарифами банку (п. 1.1 договору).

В п. 1.2 договору зазначено, що банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, банк приймає розрахункові документи клієнта протягом: операційного часу - платежі з рахунку виконуються банком у межах залишку грошових коштів на рахунку протягом поточного операційного дня; після операційного часу - платежі з рахунку виконуються банком у межах залишку грошових коштів на рахунку не пізніше наступного робочого дня (п. 2.2 договору).

Банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції клієнта згідно з вимогами законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України, за розпорядженням клієнта перераховувати з рахунку грошові кошти у межах залишку грошових коштів на рахунку (п.п. 3.3.1., 3.3.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був ініційований 07.08.2014 о 16:43 у електронному вигляді грошовий переказ грошових коштів за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 на суму 2274200,00 грн., з поточного рахунку №5842 позивача, відкритого в установі відповідача на свій поточний рахунок №0890, відкритий у ПАТ «Універсал банк».

Також, за твердженням позивача, в межах операційного дня 07.08.2014 платіжне доручення №1 від 07.08.2014 на суму 2274200,00 грн., було завезено в паперовому вигляді до відділення банку, про що на примірнику платіжного доручення позивача працівником банку було поставлено штамп про одержання платіжного доручення 07.08.2014.

Проте, операція здійснена відповідачем лише 20.08.2014.

Відтак, у зв'язку з несвоєчасним виконанням платіжного доручення №1 від 07.08.2014, відповідачем до стягнення заявлена пеня в розмірі 20467,80 грн. за період з 12.08.2014 по 20.08.2014 (включно).

Згідно приписів ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження, а у разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Пункт 3 статті 1068 Цивільного кодексу України встановлює, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів (п. 8.4 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні").

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Як зазначено вище, банк прийняв до виконання платіжне доручення №1 від 07.08.2014 на суму 2274200,00 грн., про що свідчить штамп банку на платіжному документі. При цьому, в матеріалах справи наявна банківська виписка по особовому рахунку №5842 позивача за період з 01.07.2014 по 21.08.2014, яка підтверджує факт наявності грошових коштів на його поточному рахунку станом на 07.08.2014, в розмірі 2424300 грн., що спростовує твердження відповідача про недоведеність позивачем наявності суми коштів, достатніх для здійснення платежу за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014.

Втім, виконано вказане платіжне доручення лише 20.08.2014.

Несвоєчасне проведення банком розрахункової операції по платіжному дорученню свідчить про незаконне обмеження прав позивача на розпорядження грошовими коштами на його рахунку та є порушенням імперативних приписів ст. 1074 ЦК України, згідно якої обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається.

Пунктом 8.3 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" передбачена відповідальність банку, що обслуговує платника, за порушення строків, встановлених пунктом 8.1 цієї статті.

Так, у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними (ст. 32.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення строків виконання міжбанківського переказу, позивачем нарахована до стягнення пеня в розмірі 20467,80 грн. за період з 12.08.2014 по 20.08.2014 (9 днів).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 18193,60 грн. за період з 12.08.2014 по 19.08.2014, оскільки відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, що не враховано позивачем при здійснені розрахунків.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків в розмірі 745227,40 грн.

Так, 22.07.2014 між позивачем (покупець) та ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» (постачальник) було укладено договір поставки № 2207/14-П, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується продати і передати у власність покупцеві, а покупець - прийняти й оплатити сільськогосподарську продукцію - пшеницю 6 класу, українського походження, врожаю 2014 (п. 1.1 договору) .

Відповідно до п. 3.5 договору поставки, позивач зобов'язався здійснити часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 2200000,00 грн. до 10.08.2014, а решту вартості поставленого товару до 26.08.2014.

Строки поставки з 24.07.2014 до 31.07.2014, включно.

У випадку прострочення виконання грошового зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф в розмірі 20% від суми простроченого грошового зобов'язання та пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочки (п. 5.4 договору поставки).

Позивач наполягає на тому, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014 про переказ грошових коштів ТОВ «КІАКСАР» на його рахунок в ПАТ «Універсал банк», позивач не мав можливості виконати зобов'язання за договором поставки, внаслідок чого прострочив грошове зобов'язання перед ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на суму 2200000,00 грн.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» звернувся до позивача з претензією №26 від 12.08.2014 з вимогою сплатити неустойку, передбачену договором поставки, а саме штраф в розмірі 440000,00 грн. - 20% від суми простроченого грошового зобов'язання, пеню в сумі 22000,00 грн. в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 904,11 грн. При цьому, в абзаці 6 тексту претензії від 12.08.2014 зазначено, що станом на 19.08.2014 три відсотки річних складає 1627,40 грн. В матеріалах справи також наявна повторна претензія №34 від 19.08.2014, направлена ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» позивачу з вимогою сплатити штраф в розмірі 440000,00 грн. - 20% від суми простроченого грошового зобов'язання, пеню в сумі 39600,00 грн., в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а також інфляційних втрат в сумі 264000,00грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн.

26.08.2014 позивач сплатив ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» штраф в розмірі 440000,00 грн., пеню в розмірі 39600,00 грн., а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн., які, на його думку, є його збитками, що виникли внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, щодо обслуговування рахунку позивача.

Так, одним з правових наслідків порушення зобов'язання згідно статті 611 Цивільного кодексу України є відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.06.2011 у справі №2/121-30/118).

Як зазначалось вище, позивачем був ініційований 07.08.2014 грошовий переказ за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 на суму 2274200,00 грн., з поточного рахунку №5842 позивача, відкритого в установі відповідача на свій поточний рахунок №0890, відкритий у ПАТ «Універсал банк», з призначенням платежу: «Переказ між власними рахунками».

Позивач наполягає на тому, що ці кошти планувались в майбутньому бути направлені на рахунок ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» для здійснення оплати товару відповідно до п. 3.5 договору поставки, а в зв'язку з несвоєчасно проведеним відповідачем платежом, позивач був змушений сплатити постачальнику за договором поставки штраф в розмірі 440000,00 грн., пеню в розмірі 39600,00 грн., а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн., які нараховувались ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на суму 2200000,00 грн. за період з 11.08.2014 по 19.08.2014 (9 днів).

В той же час, згідно наявних в матеріалах справи банківських виписок позивач зі свого поточного рахунку №0890, відкритого в ПАТ «Універсал Банк» здійснював оплату за пшеницю згідно договору №2207/14-П від 22.07.2014 на поточний рахунок №6516 ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН», відкритий в ПАТ «Універсал Банк» 14.08.2014 на суму 524000,00 грн., а 20.08.2014 на суму 77000,00 грн.

Тобто, ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» отримав кошти, перераховані позивачем 14.08.2014 на суму 524000,00 грн., втім розрахунок штрафних санкцій у претензії, за період з 11.08.2014 по 19.08.2014, здійснював без врахування цього платежу.

При цьому, у відповіді ТОВ «КІАКСАР» на претензію № 26/08-1 від 26.08.2014 ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» зазначено, що позивач погоджується з розрахунком штрафних санкцій здійснених без врахування часткових оплат.

Крім того, згідно банківських виписок ПАТ «Універсал Банк» за поточним рахунком позивача №0890 станом на 15.08.2014 вхідний залишок коштів складав 652907,14 грн., станом на 18.08.2014 - 903347,14 грн., станом на 19.08.2014 - 788882,64 грн., станом на 20.08.2014 - 711882,64 грн., отже на поточному рахунку позивача були грошові кошти для часткової сплати боргу за договором № 2207/14-П від 22.07.2014, якими він не скористався з метою зменшення штрафних санкцій.

Разом з цим, статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але яка не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Норми статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є імперативними та такими, що кореспондуються з нормами статей 231-232 Господарського кодексу України.

Отже, нарахування пені повинно здійснюватись у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов'язання, а не в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, що значно перевищує пеню нараховану ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» та сплачену позивачем на його користь, без будь-яких заперечень.

Окрім цього, за приписом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості.

Тобто, якщо період наявності заборгованості становить лише 9 днів, нараховувати інфляційні витрати безпідставно.

При цьому, відповідно до п. 4.1 договору поставки, при настанні форс-мажорних обставин, а саме пожеж, стихійних лих, посух, блокади або інших, незалежних від сторін обставин, у т.ч. урядових рішень і постанов, які впливають на наслідки здійснення операції і виконання зобов'язань сторонами договору, в тому числі і пов'язані з податковим обліком, але не виключно, аварійних ситуацій, банківських затримок строк виконання зобов'язань за договором відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини і їхні наслідки. Якщо ці дії будуть тривати більше тридцяти днів, кожна зі сторін має право відмовитись від виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Сторона, для якої утворилася неможливість виконання зобов'язань за цим договором, повинна офіційно сповістити іншу сторону про настання форс-мажорних обставин на протязі 3 робочих днів з моменту їх настання (4.2 договору поставки).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, позивач разом з ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на власний розсуд погодили у п. 4.1 договору поставки, що при настанні форс-мажорних обставин, в тому числі банківських затримок строк виконання зобов'язань за договором відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини і їхні наслідки.

Стаття 617 Цивільного кодексу України закріплює те, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок обставин непереборної сили.

Таким чином, поняттям форс-мажору охоплюються юридичні факти (обставини), які є підставою для звільнення від правової відповідальності.

Пункт 3 статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачає, що засвідчення обставин форс-мажору віднесено до компетенції Торгово-промислової палати України.

Тобто, позивач з урахуванням п.п. 4.1, 4.3 договору поставки не позбавлений був права звернутися до Торгово-промислової палати України з клопотанням про підтвердження наявності форс-мажорних обставин, з метою відстрочення строку виконання зобов'язання за договором поставки, однак цього не зробив.

При цьому, суд не приймає заперечення позивача про те, що спірна банківська затримка не пов'язана з переводом коштів саме постачальнику товару за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014, оскільки п. 4.1 договору поставки не зазначено, що банківські затримки повинні бути пов'язані виключно з перерахунку коштів з рахунку покупця на рахунок постачальника товарів.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність причинного зв'язку між визначеними позивачем збитками, у вигляді сплачених штрафних санкцій, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та несвоєчасним виконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014, а також недоведеність позивачем всупереч ст. 623 ЦК України розміру збитків, завданих саме порушенням відповідачем зобов'язання за договором банківського рахунку, у зв'язку чим відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення збитків в розмірі 745227,40 грн.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-б, ідентифікаційний код 34047020) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, б.11а, кв.156, ідентифікаційний код 34586949) 18193 (вісімнадцять тисяч сто дев'яносто три) грн. 60 коп. пені та 363 (триста шістдесят три) грн. 87 коп. судового збору, видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015.

Головуючий суддя Т.В.Васильченко

Судді О.В.Нечай

М.Є.Літвінова