ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р.Справа № 922/5940/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ
до Державного підприємства "Луганськвугілля", м.Луганськ
про стягнення 73072696,79 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Сірого А.М. довіреність №3012/7-51 від 30.12.14 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вугілля України" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Державного підприємства "Луганськвугілля", м. Луганськ, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами фінансової допомоги у розмірі 43325961,70 грн., розмір інфляційних втрат - 8354634,59 грн., процентів за користування коштами у розмірі 3042244,31 грн., пені у розмірі 3243620,96 грн. та судового збору у розмірі 73080,00 грн.

Присутній представник позивача у судовому засідання підтримав заяву про збільшення суми позовних вимог, в якій позивач користуючись правами наданими йому ст. 22 ГПК України збільшує розмір позовних вимог на суму 15106235,23 грн., тому просить стягнути з відповідача: 43325961,70 грн., 8354634,59 грн. інфляційних втрат, 3042244,31 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 18349856,19 грн. пені.

Враховуючи, що згідно ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, суд приймає заяву позивача як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжує розгляд справи з урахуванням цих змін.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, свого повноважного представника не направив.

Про порушення провадження та про відкладення розгляду справи суд розмістив інформацію із повідомленням про час і місце судового засідання, призначеного на: 19.01.2015 р., 09.02.15 р. у даній справі на сторінці господарського суду Харківської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет, про що свідчать підписані суддею та долучені до матеріалів справи роздруковані сторінки з мережі Інтернет.

У п.п. 4 п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 року № 01-06/1290/14 зазначено, що за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). Якщо господарським судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування прийнятого судового рішення з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 104 або пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК України.

За таких обставин суд вважає, що судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Між позивачем (надавач) та відповідачем (одержувач) були укладені наступні договори про надання фінансової допомоги: №04-03-11/ФД/13 від 13.04.2011 р. на суму 3307122,00 грн., №04-03-11/ФД/14 від 13.04.2011 р. на суму 4461600,00 грн., №28-04-11/ФД/15 від 28.04.2011 р. на суму 3420000,00 грн., №10-05-11/ФД/16 від 10.05.2011 р. на суму 5375742,00 грн., №17-05-11/ФД/17 від 17.05.2011 р. на суму 3477000,00 грн., №17-05-11/ФД/18 від 17.05.2011 р. на суму 120600,00 грн., №25-05-11/ФД/19 від 25.05.2011 р. на суму 19196277,70 грн., №25-05-11/ФД/20 від 08.06.2011 р. на суму 1073220,00 грн., №25-05-11/ФД/21 від 23.06.2011 р. на суму 844200,00 грн., №08-11/ФД/22 від 19.07.2011 р. на суму 844400,00 грн., №08-11/ФД/23 від 17.08.2011 р. на суму 1165800,00 грн.

Позивач свої зобов'язання за договорами виконав та надав відповідачу фінансову допомогу у розмірі 43325961,70 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №139 від 29.04.2011 р. на суму 3307122,00 грн., №427 від 15.04.2011 р. на суму 4461600,00 грн., №532 від 129.04.2011 р. на суму 3420000,00 грн., №596 від 23.05.2011 р. на суму 5375742,00 грн., №597 від 23.05.2011 р. на суму 3477000,00 грн.,№283 від 26.05.2011 р. на суму 19196277,70 грн., №210 від 27.05.2011 р. на суму 120600,00 грн., №355 від 24.06.2011 р. на суму 1073220,00 грн., №356 від 24.06.2011 р. на суму 844200,00 грн., №392 від 21.07.2011 р. на суму 884400,00 грн., №505 від 05.09.2011 р. на суму 1165800,00 грн.

До договорів фінансової допомоги було укладено додатки №1 "Графік надання фінансової допомоги" та №2 "Графік повернення фінансової допомоги".

Відповідно п. 5.3. договорів сторони погодили, що відповідач зобов'язаний повернути фінансову допомогу згідно з графіком повернення коштів фінансової допомоги.

Таким чином, відповідач отримав фінансову допомогу, але у вказаний у графіку строк не повернув, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 43325961,70 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 43325961,70 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь 8354634,59 грн. інфляційних втрат, 3042244,31 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 18349856,19 грн. пені.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування пені та інфляційних, суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3042244,31 грн.

Відповідно п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.05.2014 р. №01-06/646/2014 «Про доповнення Інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», у зв'язку із застосуванням відповідальності за порушення грошових зобов'язань: оскільки умовами договору передбачено стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, а нарахована на підставі договору сума процентів за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання за своєю правовою природою також є пенею, то таке подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем не узгоджується з приписом статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (постанова від 24.12.2013 № 8/5025/1402/12).

Враховуючи вищенаведене та те, що сума процентів за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою також є пенею, а подвійне стягнення з відповідача пені не можливе, суд вважає за необхідне частині позовних вимог щодо стягнення 3042244,31 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами - у задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Луганськвугілля" (91055, м. Луганськ, вул. Лермонтова, 1-в, ) на користь Державного підприємства "Вугілля України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 4, , р/р 5004 у ПАТ "Банк" Київська Русь", м. Київ, МФО 3191,70 грн. заборгованості, 8354634,59 грн. інфляційних втрат, 18349856,19 грн. пені та судовий збір у розмірі 70037,46 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення 3042244,31 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами - у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 10.02.2015 р.

Суддя Ю.В. Светлічний