РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №910/28166/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

До Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія»

Про стягнення 4 428,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - відповідач) про стягнення 4 428,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування, внаслідок чого позивачем в порядку статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.14. порушено провадження у справі № 910/28166/14 та призначено справу до розгляду на 20.01.15.

Представники сторін в судове засідання 20.01.15. не з'явились, вимоги ухвали суду від 18.12.14. не виконали, заяв чи клопотань не подали і не надіслали, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час а місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.15. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 12.02.15.

Представники сторін в судове засідання 12.02.15. повторно не з'явились, вимоги ухвали суду від 18.12.14. не виконали, заяв чи клопотань не подали і не надіслали, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час а місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відомості про місцезнаходження сторін є правомірними та підтверджуються витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців на позивача та відповідача, що наданий позивачем, повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвал суду) позивачу і відповідачу наявні в матеріалах справи.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/28166/14.

В судовому засіданні 12.02.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.13. між позивачем (Страховиком) та Немилостивим Валерієм Станіславовичем (Страхувальником) було укладено Договір страхування наземного транспорту № 3653489, відповідно до якого позивач прийняв під страховий захист автомобіль марки Nissan, д.р.н. АХ1443СК.

14.05.13. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась у місті Харкові по проспекту Леніна біля будинку № 9, автомобіль марки Nissan, д.р.н. АХ1443СК отримав механічні пошкодження, що підтверджується відомостями № 9199292 про дорожньо-транспортну пригоду.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм автомобіля Сhevrolet, д.р.н. АХ3486СО Окішор Ліаною Андріївною вимог Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.06.13. в адміністративній справі № 638/6933/13-п.

За твердженням позивача згідно рахунку-фактури № ТЦ-0000664 від 18.05.13. сума відновлювального ремонту автомобіля марки Nissan, д.р.н. АХ1443СК склала 6 417,85 грн.

На підставі страхового акту № 1.002.13.06260/vesko17904 від 23.05.13. Страховик, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування у розмірі 5 428,00 грн. платіжним дорученням № 33890 від 27.05.13.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Крім того, відповідно до пункту 22.1. ст. 22 та ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За змістом статті 34 вказаного Закону розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути визначено як експертом, так і аварійним комісаром, визначення яких містяться в пункту 2 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.1998р. №8 та Положенні щодо укладення угоди на проведення експертної оцінки майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 08.01.1998р. №16.

Таким чином, належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу може бути висновок особи, яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна (суб'єкт оціночної діяльності або аварійний комісар).

При цьому, документи виконавця робіт по відновленню транспортного засобу (рахунок, акт виконаних робіт тощо) не можуть вважатися належним підтвердженням розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Як відзначалось судом, матеріали справи містять рахунок-фактуру № ТЦ-0000664 від 18.05.13. на суму 6 417,85 грн. Вказаний рахунок виставлено Немилостивому Валерію Станіславовичу із зазначенням підстави: «Договір № ТЦ-001156 від 08.05.12.». Разом з тим, між Страховиком та Страхувальником було укладено Договір страхування наземного транспорту № 3653489 від 08.05.13.

При цьому, вказаного в рахунку-фактурі № ТЦ-0000664 від 18.05.13. Договору № ТЦ-001156 від 08.05.12. позивачем до матеріалів справи не додано. Крім того, з означеного рахунку-фактури № ТЦ-0000664 від 18.05.13. не вбачається на ремонт якого автомобіля ТОВ «Технік Центр» було виставлено 6 417,85 грн. до оплати, оскільки підставою для сплати вказано «Ремонт автомобіля».

Жодного іншого документу, як то акту виконаних робіт на ремонт автомобіля марки Nissan, д.р.н. АХ1443СК та звіту про визначення вартості матеріального збитку та вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власникові автомобіля Nissan, д.р.н. АХ1443СК, внаслідок його пошкодження в ДТП, що мало місце 14.05.13. у міста Харкові, позивачем до матеріалів справи додано не було.

При цьому, вказаний звіт витребовувався судом, а позивач в свою чергу в призначені судові засідання не з'являвся, підстав неможливості надати зазначений звіт не вказав, інших належних документів на підтвердження вартості відновлювального ремонту автомобіля марки Nissan, д.р.н. АХ1443СК суду не подав.

Доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, суд не може дійти висновку щодо розміру вартості матеріального збитку та вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власникові автомобіля Nissan, д.р.н. АХ1443СК, внаслідок його пошкодження в ДТП, що мало місце 14.05.13. у міста Харкові.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-3, 32, 33, 34, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.02.15.

Суддя Т.М. Ващенко