ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2015 р. Справа № 911/5164/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «Скіф»

до Приватного підприємства «Радуга Буд»

про стягнення 91 282,00грн.

Суддя Антонова В.М.

За участю представників:

від позивача Балійчук Л.І. (дов. б/н від 23.10.2014р.);

від відповідача не з'явилися.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «Скіф» (далі - позивач) звернулося з позовом до Приватного підприємства «Радуга Буд» (далі - відповідач) про стягнення 91 282,00грн. заборгованості, з яких: 57 867,62 грн основного боргу за поставлений, на підставі видаткової накладної № ВП-0000399 від 05.06.2012 згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012, товар, 6 728,50 грн пені, 10 905,47 грн інфляційних втрат, 4 256,84 грн 3 % річних та 11 523,57 грн процентів за користування чужими грошима.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати отриманого згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012 товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.12.2014 порушено провадження у справі № 911/5164/14, розгляд справи призначено на 29.01.2015.

У судовому засіданні 29.01.2015р. представник позивача підтримав позов повністю.

Відповідач в судове засідання 29.01.2015р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

25.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «Скіф» (Виконавець) та Приватним підприємством «Радуга Буд» (Замовник) укладено договір про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04, згідно якого виконавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, виготовити, здійснити доставку та встановити замовнику товар, відповідно до специфікацій та креслень виконавця, які є невід'ємними частинами договору, а замовник зобов'язується своєчасно прийняти товар та здійснити його оплату на умовах договору.

Згідно п.п. 2.1, 2.2 договору кількість товарів, що підлягають виготовленню та поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за групами, видами, типами визначаються у специфікаціях до договору. Загальна кількість товару, що поставляється за договором, визначається на підставі специфікацій до договору, в яких вказується: кількість товару, номенклатура товару, колір, розмір, вимоги до якості замовленого товару.

Відповідно до п. 3.1 договору загальна ціна договору визначається сумарною вартістю всіх специфікацій договору. До ціни товару, зазначеної у специфікаціях входять послуги з поставки та встановлення товару.

Пунктом 5.2 договору визначено, що товар вважається поставленим з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно п. 7.1 договору ціна на товар вказується у специфікаціях. Вартість робіт з встановлення товару входить до ціни товару.

Оплата здійснюється замовником на підставі договору за цінами, вказаними в специфікаціях. Замовник здійснює попередню оплату за товар в розмірі 80 % загальної вартості товару, вказаної в усіх специфікаціях, протягом 3-ох днів після підписання договору та специфікацій. Наступна оплата у розмірі 10 % від загальної вартості товару, вказаного в усіх специфікаціях, здійснюється замовником на наступний робочий день після підписання видаткової накладної на товар згідно специфікації № 1. У разі затримки замовником строків оплати партії товару у розмірі 10 %, виконавець, на свій власний розсуд, може припинити встановлення товару або збільшити строк встановлення товару на строк затримки оплати. Кінцева оплата у розмірі 10 % від загальної вартості товару, вказаної в усіх специфікаціях, здійснюється замовником не пізніше, ніж через 3 банківські дні з моменту підписання видаткової накладної згідно специфікації № 1. Фактом здійснення безготівкової оплати за товар є фактичне надходження коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний в договорі (п.п. 7.3, 7.4 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного завершення сторонами своїх зобов'язань, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами.

На виконання п. 1.1. договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012 позивач виготовив та поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на суму 227 142,98 грн, що підтверджується видатковою накладною № ВП-0000399 від 05.06.2012, підписаною та скріпленою печатками обох сторін договору.

Відповідач свій обов'язок, передбачений п. 7.3 договору та ст. 692 Цивільного кодексу України, виконав частково, сплативши 30.05.2012 169 275,36 грн, що підтверджується випискою ПАТ «ВТБ Банк» по рахунку позивача, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за поставлений на підставі видаткової накладної № ВП-0000399 від 05.06.2012 згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012 товар склав 57 867,62 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «ВП» Скіф» № 298 від 30.12.2014.

01.10.2014 позивач на адресу відповідача направив вимогу № 197 про повернення боргу, яка залишилась без відповіді та задоволення.

Предметом позову є вимоги про стягнення 57 867,62 грн основного боргу за поставлений, на підставі видаткової накладної № ВП-0000399 від 05.06.2012 згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012, товар, 6 728,50 грн пені, 10 905,47 грн інфляційних втрат, 4 256,84 грн 3 % річних та 11 523,57 грн процентів за користування чужими грошима.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини підряду та поставки.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (абзац перший п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р.).

Суд встановив, що на виконання п. 1.1. договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012 позивач виготовив та поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на суму 227 142,98 грн, що підтверджується видатковою накладною № ВП-0000399 від 05.06.2012, підписаною та скріпленою печатками обох сторін договору; відповідач свій обов'язок, передбачений п. 7.3 договору та ст. 692 Цивільного кодексу України, виконав частково, сплативши 30.05.2012 169 275,36 грн, що підтверджується випискою ПАТ «ВТБ Банк» по рахунку позивача, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за поставлений на підставі видаткової накладної № ВП-0000399 від 05.06.2012 згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012 товар склав 57 867,62, що підтверджується довідкою ТОВ «ВП» Скіф» № 298 від 30.12.2014.

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи та не спростовано відповідачем, вимога позивача про стягнення 57 867,62 грн основного боргу за поставлений, на підставі видаткової накладної № ВП-0000399 від 05.06.2012 згідно договору про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012, товар є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012, позивачем за період з 23.05.2014р. по 20.11.2014р. нараховано 6 728,50 грн пені.

Частинами першою і третьою ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р. визначено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 N 01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" визначається, що відповідно до статті 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Водночас частиною шостою статті 232 ГК України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Отже, частиною шостою статті 232 ГК України встановлено строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, і який не є строком позовної давності, а пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України - строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Якщо укладеним сторонами договором оренди передбачено більш тривалий ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України строк, у межах якого перераховуються штрафні санкції, то застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором

Згідно п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням частини шостої статті 232 ГК України, господарським судам слід враховувати викладене в пункті 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 N 01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" та, що нарахування неустойки за прострочення виконання зобов'язання за шість місяців, що передують моменту звернення з позовом, можливе лише в тому випадку якщо період нарахування неустойки не перевищує одного року від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто сторони у договорі можуть визначити початок нарахування пені інакше, ніж від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, але в межах одного року від цього дня (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 27.04.2012 N 13/110-11 та Вищий господарський суд України у постанові від 01.02.2012 N 15/065-11).

За несвоєчасну оплату партії товару, згідно замовлення, відповідно до умов договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,5 % від вартості неоплаченого товару, за кожен день прострочення, але не більше розміру подвійної облікової ставки НБУ (п. 8.3 договору).

Враховуючи положення вищезазначених норм, а також період нарахування пені, що вказаний позивачем в поданому ним розрахунку пені, вимога про стягнення 6 728,50 грн є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором про виготовлення, поставку та монтаж товару № 25/04 від 25.04.2012, позивачем за період з 09.06.2012 по 20.11.2014 нараховано 10 905, 47 грн інфляційних втрат та 4 256,84 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданому розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, арифметично вірний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 09.06.2012 по 20.11.2014 складає 12 212,15 грн інфляційних втрат та 4 256,84 грн 3 % річних.

Відтак, вимоги про стягнення 10 905, 47 грн інфляційних втрат та 4 256,84 3 % річних підлягають задоволенню повністю у розмірі заявленому позивачем, оскільки суд, при прийнятті рішення, не може вийти за межі позовних вимог.

Що ж до вимоги позивача про стягнення з відповідача 11 523,57 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами з підстав ст. 536 ЦК України, нарахованих на 57 867,62 грн заборгованості за аналогією в порядку ст. 1048 ЦК України виходячи з розміру облікової ставки НБУ слід зазначити наступне.

Згідно ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.08.2013 у справі № 3-22гс13.

Звертаючись до суду із зазначеною позовною вимогою, позивач посилався на те, що до спірних правовідносин повинно бути застосовано аналогію закону, а саме положення ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що умовами договору, укладеного між сторонами, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, проте позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону.

Виходячи з системного аналізу вказаних законодавчих положень суд дійшов висновку про те, що договір підряду, поставки та договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування положень про договір позики, зокрема ст. 1048 ЦК України є безпідставним.

З огляду наведеного, враховуючи неможливість застосування до спірних правовідносин за аналогією закону положень ст. 1048 ЦК України, а також недоведеність позивачем факту погодження сторонами розміру процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 11 523,57 грн процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 8 400,00грн.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем надано суду, зокрема, договір про надання правової допомоги № 23/10/14/1 від 23.10.2014р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2518/10 від 26.02.2004, ордер серії КС № 45387 від 23.10.2014, рахунок-фактуру № СФ-0000066 на суму 8 400,00 грн та виписку по рахунку від 20.11.2014 з підтвердженням оплати на суму 8 400,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р.).

Враховуючи наведене, предмет даного спору, час, який адвокат витратив на підготовку матеріалів у даній справі та часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 8 400грн. витрат на правову допомогу підлягає задоволенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: у розмірі 6 720, 37 грн.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «РАДУГА БУД» (07454, Київська обл., Броварський район, село Требухів, ВУЛИЦЯ КОТОВСЬКОГО , будинок 1-Б; ідентифікаційний код 33086425) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «СКІФ» (08800, Київська обл., Миронівський район, м. Миронівка, вул. Чкалова, буд. 38 Д; ідентифікаційний код 34374620) 57 867 (п'ятдесят сім тисяч вісімсот шістдесят сім гривень) 62 коп. основного боргу, 10 905 (десять тисяч дев'ятсот п'ять гривень) 47 коп. інфляційних втрат, 4 256 (чотири тисячі двісті п'ятдесят шість гривень) 84 коп. 3 % річних, 6 720 (шість тисяч сімсот двадцять гривень) 37 коп. витрат на правову допомогу та 1 461 (одну тисячу чотириста шістдесят одну гривню) 69 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.М. Антонова

Повне рішення складено 13.02.2015р.