ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Справа № 911/5118/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»

про визнання недійсним договору

за участю представників:

від позивача: Теплюк В.В.

від відповідача: Степаненко Ю.М.

від третьої особи: Толсторебров І.М.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс».

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що оспорюваний договір повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки відповідач при укладенні цього договору ввів позивача в оману.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.11.2014 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 18.12.2014.

15.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 11.12.2014 (вх. № 28111/14 від 15.12.2014), у якому останній заперечує проти задоволення позову та просить суд застосувати позовну давність до заявлених позивачем вимог.

До господарського суду Київської області від позивача надійшла довідка вих. № 16/12-юр від 16.12.2014 (вх. № 28379/14 від 17.12.2014) про відсутність аналогічного спору та письмові пояснення по справі вих. № 17/12-юр від 17.12.2014 (вх. № 28380/14 від 17.12.2014).

18.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання б/н б/д (вх. № 28539/14 від 18.12.2014) про долучення документів до матеріалів справи.

До господарського суду Київської області від Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» надійшла заява № б/н від 18.12.2014 (вх. № 28528/14 від 18.12.2014) про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

У судовому засіданні 18.12.2014 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 19.01.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.12.2014, за клопотання представника позивача, продовжено строк вирішення спору у справі № 911/5118/14 на п'ятнадцять днів, залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» та зобов'язано позивача і Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» надати суду певні документи.

12.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання вих. № 09/01-юр від 09.01.2015 (вх. № 370/15 від 12.01.2015) про залучення до матеріалів справи письмових доказів.

До господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі б/н від 19.01.2015 (вх. № 1024/15 від 19.01.2015).

19.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі № б/н від 19.01.2015 (вх. № 1083/15 від 19.01.2015).

У судовому засіданні 19.01.2015 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 05.02.2015.

Присутній у судовому засіданні 05.02.2015 представник третьої особи надав суду документи по справі (вх. № 2704/15 від 05.02.2015).

У судовому засіданні 05.02.2015 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.02.2015.

До господарського суду Київської області від відповідача надійшли письмові пояснення по справі б/н від 12.02.2014 (вх. № 3399/15 від 12.02.2015).

12.02.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання вих. № 11/02-юр від 11.02.2015 (вх. № 3394/15 від 12.02.2015) про залучення до матеріалів справи письмових доказів.

Присутній у судовому засіданні 12.02.2015 представник відповідача надав суду документи по справі (вх. № 3398/15 від 12.02.2015).

Представник позивача у судовому засіданні 12.02.2015 повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні 12.02.2015 проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та поданих письмових поясненнях.

У судовому засіданні 12.02.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.07.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (покупець - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» (продавець - відповідач) укладено договір № ОБ-01/07-11 поставки обладнання, за умовами якого відповідач зобов'язався поставити та передати у власність, а позивач зобов'язався прийняти у власність та оплатити обладнання, перелік якого, кількість одиниць та вартість наведені в специфікації, яка є додатком № 1 до даного договору, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору обладнання належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується випискою з балансу відповідача, виданою на дату укладання цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору при поставці та передачі у власність позивача обладнання відповідач зобов'язаний передати позивачу усі пов'язані з обладнанням експлуатаційні документи, включаючи технічну документацію, інструкції з експлуатації, сервісні книжки з гарантійними талонами тощо.

Пунктом 3.3.5 договору передбачено, що поставка обладнання за договором у власність позивача та перехід права власності на обладнання від відповідача до позивача здійснюється в день підписання сторонами акту приймання-передачі обладнання.

Відповідно до п. 4.1 договору на дату укладання договору обладнання знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Жовтнева, 66-А. Поставка обладнання позивачеві за договором у власність позивача здійснюється в місці розташування обладнання за актом приймання-передачі у власність обладнання за договором, який підписується в день підписання даного договору.

Згідно з п. 4.2 договору датою поставки відповідачем позивачу обладнання та переходу права власності на обладнання від відповідача позивачу вважатиметься дата, коли позивач оглянув обладнання та пов'язані з ним документи, встановив їх відповідність вимогам позивача щодо технічного стану, якості, комплектності та повноти, і за результатами огляду підписав акт.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що на дату поставки позивач у присутності відповідача перевіряє відповідність асортименту, кількості, вартості (ціни) обладнання погодженим у специфікації, а також відповідність технічного стану, якості й комплектності обладнання умовам і вимогам, передбаченим даним договором та пов'язаним з обладнанням документам, повноту пов'язаних з обладнанням документів, і у випадку відсутності зауважень щодо стану обладнання та повноти документів приймає обладнання та документи за актом у відповідача.

Відповідно до п. 5.3 договору дата, вказана позивачем у акті як дата приймання обладнання, є датою поставки обладнання.

Згідно з підпунктом 6.1.2 п. 6.1 договору відповідач зобов'язався передати позивачу обладнання в погоджених у специфікації асортименті, кількості, вартості, в технічному стані, що відповідає стану нового обладнання з ступенем фізичного зносу, що відповідає періоду експлуатації обладнання відповідно до експлуатаційних документів, відповідної якості та належної комплектності разом з всією необхідною для його експлуатації документацією.

Підпунктом 6.1.4 п. 6.1 договору передбачено, що відповідач зобов'язався поставити та передати обладнання позивачу без будь-яких обтяжень зі сторони третіх осіб, вільним від будь-яких прав третіх осіб, у тому числі вільним від будь-яких заставних зобов'язань. Відповідач гарантує, що станом на дату укладення цього договору відповідач є власником обладнання, уповноважена особа відповідача, що укладає договір, має усі необхідні для укладання цього договору повноваження, передбачені статутом відповідача, що обладнання не обтяжене ніякими зобов'язаннями на користь третіх осіб, зокрема, але не вичерпно, не знаходиться під арештом, в заставі, в тому числі й податковій заставі (що підтверджується відповідною довідкою про відсутність у відповідача заборгованості перед бюджетом станом на дату укладання договору, виданою органом державної податкової служби за місцем реєстрації відповідача платником податків), речові права на володіння та користування обладнанням надані виключно позивачу, що не має ніяких спорів, в тому числі й судових, з будь-якими особами з приводу права власності та/чи права володіння та/чи права користування обладнанням, тощо.

Відповідно до п. 6.2 договору у випадку порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 % від загальної вартості обладнання, зазначеної в п. 3.1 розділу 3 договору, та зобов'язується негайно повернути всі грошові кошти, отримані від позивача за цим договором до дати виявлення порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, встановлених в підпунктах 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, при цьому зобов'язання позивача щодо сплати чергових щомісячних платежів в оплату вартості обладнання, передбачених пунктами 3.3 та 3.4 розділу 3 договору, призупиняється до моменту відновлення відповідачем правового становища позивача за цим договором щодо набуття права власності на обладнання, який існував до моменту порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору. У випадку неможливості в строк 30 днів з моменту виявлення позивачем порушення відповідачем гарантій та зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, для відповідача відновити правове становище позивача щодо набуття права власності на обладнання, позивач вправі в односторонньому порядку, достроково, відмовитися від виконання зазначеного договору та розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши про це відповідача, а останній зобов'язаний прийняти таке одностороннє дострокове розірвання позивачем цього договору та відшкодувати збитки, завдані позивачу у зв'язку з достроковим розірванням договору.

Згідно з підпунктом 6.3.1 п. 6.3 договору позивач зобов'язався в місці поставки та в дату поставки обладнання оглянути обладнання, перевірити обладнання на відповідність специфікації, технічного стану, кількості, якості й комплекції, на відповідність умовам і вимогам, передбаченим даним договором, та пов'язаним з обладнанням документам, повноту пов'язаних з обладнанням документів, і у випадку відсутності зауважень щодо асортименту, кількості, якості, комплектності, стану обладнання та повноти документів, прийняти обладнання та документи за актом у відповідача.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його укладання сторонами, тобто з дати підписання примірників договору уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису кожної сторони відтиском печатки сторони, яка зазначена над преамбулою даного договору як дата укладання договору, і діє до виконання сторонами у повному обсязі своїх зобов'язань, передбачених даним договором.

Додатком № 1 до договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011 сторони затвердили специфікацію на обладнання, визначили загальну вартість обладнання у розмірі 860 000, 00 грн. та встановили, що сума даного договору складає 860 000, 00 грн.

На виконання умов договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011 відповідач передав, а позивач прийняв обладнання згідно наведеного переліку, про що сторони склали акт приймання-передачі обладнання від 01.07.2011, який підписаний представниками сторін, скріплений печатками та копія якого долучена до матеріалів справи.

Позивач стверджує, що відповідач при укладенні договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011 ввів позивача в оману, оскільки передане за вказаним договором обладнання знаходиться в заставі у Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», а тому договір № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011 повинен бути визнаний недійсним, у зв'язку з чим він звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, а сам позов безпідставним та таким, що поданий з метою затягування розгляду судової справи № 910/18884/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про стягнення заборгованості. Відповідач стверджує, що оспорюваний договір містить усі істотні умови, характерні для договорів даного виду, факт укладення договору під впливом обману позивачем не доведений, а предметом поставки за оспорюваним договором та предметом договору застави, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь», є різне майно. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог, з якими позивач звернувся до суду.

Третя особа, заперечуючи проти задоволення позову, зазначає, що будь-яких претензій як заставодержатель відповідача до позивача не має, у випадку відчуження заставного майна банк мав би надавати згоду на таку реалізацію, відсутність висловлення заперечень останнього свідчить про те, що договір застави та договір поставки обладнання стосуються зовсім різного майна, а тому порушення законного права позивача не мало місяця. Крім того, третя особа стверджує, що строк позовної давності для звернення позивача з даним позовом закінчився 01.07.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 6579-20/8-1 від 17.03.2008 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (заставодержатель - третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» (заставодавець - відповідач) було укладено договір застави № 58150-20/8-6 від 30.12.2008, відповідно до якого відповідач передає в заставу належні йому на праві власності основні засобі згідно переліку, що викладений у додатку № 1 до договору застави.

Додатком № 1 до договору застави № 58150-20/8-6 від 30.12.2008 сторони вказаного договору визначили перелік основних засобів, що передаються в заставу в якості забезпечення зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» за кредитним договором № 6579-20/8-1 від 17.03.2008.

Перелік обладнання, яке було передано відповідачем позивачу на виконання умов оспорюваного договору визначено в акті приймання-передачі обладнання від 01.07.2011.

Детально дослідивши додаток № 1 до договору застави № 58150-20/8-6 від 30.12.2008 та акт приймання-передачі обладнання від 01.07.2011, який був складений на виконання умов оспорюваного договору, вбачається, що найменування, кількість та вартість зазначеного у вказаних документах майна різниця, а тому суд не може дійти беззаперечного висновку про те, що за оспорюваним договором позивачу передано майно, яке перебувало у заставі третьої особи.

Зі змісту наявного у матеріалах справи протоколу № 36 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» від 30.03.2012 вбачається, що майно, яке було предметом договору застави, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс», з урахування амортизаційного зносу списано з балансу відповідача, а майно, яке передавалося Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКО» за договором поставки - це зовсім інше майно, яке не має ніякого відношення до майна, що є предметом застави, тим більше воно передане на баланс Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» лише в 2009 році, що значно пізніше, ніж був укладений договір застави.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15.4 договору застави № 58150-20/8-6 від 30.12.2008 передане в заставу третій особі майно є товарами в обороті, які підлягають заміні у разі їх реалізації.

Разом з тим, відповідно до наявної у матеріалах справи бухгалтерської довідки позивача № 62 від 11.02.2015 придбане у відповідача обладнання за оспорюваним договором станом на 11.02.2015 знаходиться на балансі позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передачі йому за оспорюваним договором обладнання, яке знаходиться в заставі у Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь».

Посилання позивача на лист третьої особи № 1385/25-7002 від 24.02.2012 не береться судом до уваги, оскільки у вказаному листі йдеться про передане відповідачу в оренду майно, а не у власність за договором № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 29.05.2013 № 11 передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Проте, позивачем всупереч вимог статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України не надано суду належних та допустимих доказів укладення ним договору внаслідок введення його в оману відповідачем, а саме, внаслідок повідомлення позивачу відомостей, що не відповідають дійсності та замовчування обставин, які мають істотне значення для укладеної угоди та не доведений навмисний характер дій відповідача при укладенні оспорюваного договору.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Так, у п. 6.2 оспорюваного договору сторони визначили, що у випадку порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 % від загальної вартості обладнання, зазначеної в п. 3.1 розділу 3 договору, та зобов'язується негайно повернути всі грошові кошти, отримані від позивача за цим договором до дати виявлення порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, встановлених в підпунктах 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, при цьому зобов'язання позивача щодо сплати чергових щомісячних платежів в оплату вартості обладнання, передбачених пунктами 3.3 та 3.4 розділу 3 договору, призупиняється до моменту відновлення відповідачем правового становища позивача за цим договором щодо набуття права власності на обладнання, який існував до моменту порушення відповідачем гарантій та/чи зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору. У випадку неможливості в строк 30 днів з моменту виявлення позивачем порушення відповідачем гарантій та зобов'язань, передбачених підпунктами 6.1.2, та/чи 6.1.4 п. 6.1 розділу 6 договору, для відповідача відновити правове становище позивача щодо набуття права власності на обладнання, позивач вправі в односторонньому порядку, достроково, відмовитися від виконання зазначеного договору та розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши про це відповідача, а останній зобов'язаний прийняти таке одностороннє дострокове розірвання позивачем цього договору та відшкодувати збитки, завдані позивачу у зв'язку з достроковим розірванням договору.

З огляду на вищевикладене, суд не встановив фактичних даних, які б свідчили про умисне введення в оману позивача щодо предмету поставки та інших обставин, що мають істотне значення для договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного договору недійсним.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору № ОБ-01/07-11 поставки обладнання від 01.07.2011, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс», є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяв відповідача та третьої особи про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Наслідки спливу позовної давності, відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, тобто порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заяви про сплив строку позовної давності судом не застосовуються.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 14.02.2015.

Суддя Т.В. Лутак