Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "16" лютого 2015 р. Справа № 906/1654/14

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання Смиковського В.П.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемсіль Регіони-СК"

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 666974,13 грн. (згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27.01.2015р.)

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Артемсіль Регіони-СК" звернувся до господарського суду з позовом до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 666 974,13 грн. за невиконання умов Договору №38/13 від 01.08.2013 року, з яких: 490145,52 грн. - основний борг, 84884,70 грн. - пеня, 78181,27 грн. - інфляційних втрат, 13762,64 - 3% річних з простроченої суми.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що відповідач, всупереч умовам укладеного Договору поставки №38/13 від 01.08.2013р., не здійснив оплати за відпущений товар, чим допустив невиконання своїх грошових зобов'язань.

В якості правових підстав позову позивач посилається на ст. ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 629, 692, 712 ЦК України та ст. ст. 173, 174, 193, 230, 232 ГК України.

Ухвалою від 16.12.14 р. суд порушив провадження у справі та вжив заходів щодо підготовки до розгляду справи по суті.

До початку розгляду справи по суті позивачем не подано заяву про зміну підстави та предмету позову, відповідачем не подано зустрічного позову, відповідно.

Позивачем в ході вирішення спору подано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог від 27.01.2015р., яку було прийнято господарським судом до розгляду ухвалою суду від 27.01.2015р.; відповідно до поданої заяви позивач просить суд стягнути з відповідача пеню із суми пені 84 884, 70 грн. до 34 872, 52 грн., решту позовних вимог залишає незмінними.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

У п. 3.10. Постанови ВГСУ від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни в бік зменшення кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Отже, станом на дату прийняття рішення має місце нова ціна позову, а саме: 490 145, 52 грн. основного боргу, 34 872, 52 грн. пені проти заявленої 84 884, 70 грн., 78 181, 27 грн. сума інфляційних втрат, 13 762, 64 грн. - 3% річних з простроченої суми, загалом на суму 616 961, 95 грн.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у своєму відзиві, серед іншого, посилається на наступне:

- обов'язок відповідача з оплати спірної продукції не настав, зокрема, позивачем не виконано п. п.4.1., 4.2. Договору з передачі оригіналу рахунку та документації про якість;

- відсутні докази замовлення спірної продукції відповідачем, - в матеріалах справи, всупереч п.п. 1.3, 5.1. Договору, відсутні докази здійснення замовлень позивачу;

- акт звірки розрахунків не може бути доказом боргу, - акт звірки станом на 01.01.2014р. підписаний невідомими особами;

- відсутні докази передачі товару відповідачеві, - в матеріалах справи відсутні довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей на одержання спірного товару;

- позивачем, при нарахування розміру пені, не враховано вимоги п. 6 ст.232 ГК України.

Позивач, на спростування заперечень відповідача, надав суду додаткові пояснення, у яких зазначає наступне:

- підтвердженням приймання-передачі товару є підписання та скріплення печатками сторін відповідних видаткових накладних;

- на підтвердження дотримання вимог п. п.4.1., 4.2. Договору надано засвідчені копії рахунків-фактур вантажовідправника, засвідчені копії посвідчень якості та засвідчені копії залізничних накладних (а.с. 95-154);

- підтвердженням отримання відповідачем всіх супроводжувальних документів, що передбачені умовами Договору, є відсутність претензій з боку відповідача.

10 лютого 2015р. позивач додатково надіслав суду заяву про витребування доказів за №05/02-1 від 05.02.2015р., відповідно до якої просить суд витребувати у відповідача:

- засвідчені копії та оригінали для огляду реєстрів виданих та отриманих накладних за період жовтня 2013р. - грудня 2013р.;

- засвідчені копії та оригінали для огляду декларації з ПДВ за жовтень 2013р. - грудень 2013р.;

- оборотно-сальдову відомість по рахунку 631, та по рахунках 28, 20, інші рахунки, які підтверджують рух отриманого товару від ТОВ "Артемсіль Регіони-СК" за жовтень 2013р. - грудня 2013р.;

- інші документи, що підтверджують включення відповідачем до податкового кредиту з ПДВ, суми ПДВ за податковими накладними, виписаними ТОВ "Артемсіль Регіони -СК" та віднесення витрат по Договору до валових витрат.

В якості додатків до поданої заяви позивач надав копії податкових накладних ТОВ "Артемсіль Регіони-СК".

Розглянувши подану позивачем заяву за №05/02-1 від 05.02.2015р. про витребування доказів, в порядку ст. 38 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку відмовити у його задоволенні у зв'язку з тим, що 16.02.15р. закінчився двохмісячний строк вирішення спору у даній справі, передбачений ст. 69 ГПК України, а відсутність представників сторін у засіданні 16.02.2015р. унеможливила його продовження, згідно ч. 3 ст. 69 ГПК України.

Оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України, господарський суд створив сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, відповідно до ст. 75 ГПК України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами; у судовому засіданні 16.02.2015р. господарським судом прийнято вступну та резолютивну частини рішення суду про часткове задоволення позову.

Господарський суд, розглянувши матеріали справи, подані матеріали, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.13 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артемсіль Регіони-СК" (як Постачальник) та Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (як Покупець) був укладений Договір №38/13 поставки (купівлі-продажу) (надалі за текстом - Договір №38/13), згідно п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов'язався поставляти та передавати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити наступний товар:

- сіль для промислового перероблення ДСТУ 4246:2003 кам'яна, сорт вищий, крупність 3, без пакування 4 000 тонн по ціні 357,84 грн., в тому числі ПДВ 59,64 грн.

- сіль для промислового перероблення ДСТУ 4246:2003 кам'яна, з протизлежувальною добавкою, сорт вищий, крупність 3, без пакування 4 000 тонн по ціні 387,00 грн., в тому числі ПДВ 64,50 грн. .

Положення про кількість, обсяги та якість Товару сторони передбачили у розділах 1, 2 Договору №38/13.

Загальна ціна Договору №38/13 визначена у п. 3.1 Договору №38/13 та становить 2 979 360,00 грн. з ПДВ. Загальна вартість Товару за цим договором складається із вартості кожної партії Товару, поставленої в межах строку дії цього Договору, причому обсяги поставки і ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою Сторін, проте підлягає обов'язковому зменшенню в залежності від реального фінансування видатків (п.п. 1.3, 3.2 Договору №38/13).

Розділом 4 Договору №38/13 сторони погодили порядок здійснення оплати за поставлений Товар, зокрема, пунктом 4.3 Договору №38/13 Сторони засвідчили, що Покупець зобов'язується розрахуватися з Постачальником за отриманий Товар на умовах відстрочки платежу протягом 30 банківських днів з дня його отримання та отримання від Постачальника документів, відповідно до п.п. 4.1, 4.2 цього Договору. Це, зокрема, рахунок на оплату, сертифікат або паспорт якості, видаткові накладні, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду Товару чинним законодавством.

Умови здійснення поставки товарів передбачені розділом 5 Договору №38/13, відповідно до якого сторони обумовили, що Постачальник здійснює поставку Товару на умовах FCA (франко перевізник згідно правил ІНКОТЕРМС 2010); на поставку кожної наступної партії Товару Покупець надає Постачальнику письмову заявку (п. 5.1 Договору №38/13); місце поставки (передачі) Товарів за Договором: філії ДП "Житомирський облавтодор" (п. 5.2 Договору №38/13); відповідно до п. 5.3 Договору №38/13, Товар постачається окремими партіями з дати укладання договору по 31.12.13 р. за заявками Покупця.

Права та обов'язки сторін обумовлені в розділі 6 Договору №38/13.

Відповідальність сторін передбачено в розділі 7 Договору №38/13, відповідно до п. 7.3.6. якого передбачено, що в разі порушення строків оплати товару, покупець на вимогу постачальника зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення та штраф в розмірі 0,01% від суми боргу (сплачується одноразово).

Строк дії Договору №38/13, згідно п. 10.1. якого, - може бути пролонгований на вказаний період за взаємною згодою сторін згідно заявки.

На виконання Договору №38/13 позивач поставив відповідачу товар, визначений п. 1.1. Договору №38/13, що підтверджується наступними доказами:

- видатковими накладними: №РН-0001088 від 10.10.2013р. на суму 23202, 00 грн., №РН-0001091 від 10.10.2013р. на суму 32610, 00 грн., №РН-0001092 від 10.10.2013р. на суму 33020, 00 грн., №РН-0001101 від 11.10.2013р. на суму 33856,20 грн., №РН-0001132 від 14.10.2013р. на суму 32610, 00 грн., №РН-0001133 від 14.10.2013р. на суму 32662, 56 грн., №РН-0001183 від 19.10.2013р. на суму 33856, 20 грн., №РН-0001190 від 19.10.2013р. на суму 32662, 56 грн., №РН-0001192 від 19.10.2013р. на суму 32252, 16 грн., №РН-0001193 від 19.10.2013р. на суму 31844, 16 грн., №РН-0001194 від 19.10.2013р. на суму 31844, 16 грн., №РН- 0001210 від 20.10.2013р. на суму 32662, 56 грн., №РН-0001211 від 20.10.2013р. на суму 32252, 16 грн., №РН-0001221 від 20.10.2013р. на суму 32967, 84 грн., №РН- 0001225 від 20.10.2013р. на суму 32662, 56 грн. (а.с. 28-42);

- довіреністю №1290 від 10.10.2013р., дійсною до 31.10.2013р., виданої на ім'я Солов'юка О.А., підписаної керівником Лугина В.В. (а.с. 43);

- рахунками-фактурами;

- посвідченнями якості та безпеки;

- залізничними накладними (а.с. 95-154).

Відповідач, передбаченого п. 4.3. Договору №38/13 обов'язку щодо сплати коштів за поставлений товар , не виконав.

Позивач 03.10.14р. за №03/10 надіслав відповідачу претензію з вимогою сплатити вартість поставленого товару в сумі 490 145, 52 грн.; при цьому, також зазначив, що у разі неотримання будь-яких документів від постачальника, що передбачені умовами Договору, просить повідомити протягом 5-ти робочих днів з дати отримання даної претензії; не направлення ними повідомлення у вищезазначений термін, є підтвердженням отримання покупцем всіх необхідних документів від постачальника, що передбачені умовами Договору (а.с. 46-47).

28.10.14р. зазначену претензію було отримано уповноваженим представником відповідача, однак залишено без відповіді та задоволення (а.с. 48).

15 грудня 2014 року позивач звернувся до позовом до суду з вимогою стягнути основний борг в сумі 490 145, 52 грн. з відповідача в судовому порядку.

Окрім суми основного боргу позивач заявив додаткові матеріально-правові вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 26.01.2015р., яка була прийнята господарським судом до розгляду ухвалою суду від 27.01.15р., про стягнення 34 872, 52 грн. пені, 13 762, 64 грн. 3% річних, 78 181, 27 грн. інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи, здійснивши їх правову оцінку у відповідності до вимог ст. 43 ГПК України, господарський суд дійшов висновку частково задовольнити позов, з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позову, відповідач, серед іншого, доводив, що Договір №38/13 від імені юридичної особи підписаний не уповноваженою особою, а саме, головним інженером Дубницьким М.А., який, відповідно до наказу №40-к від 01.08.2013р. мав право підписувати фінансово-господарські документи з 05.08.13р. по 23.08.13р., тоді як спірний Договір підписано 01.08.13р.

Оскільки Договір №38/13 є підставою позову, господарський суд оцінює зміст останнього на відповідність вимог чинного законодавства на дату його укладення (вчинення), оскільки статтею 83 ч.1 п.1 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Наведене свідчить, що чинний Господарський процесуальний кодекс України не визначає зустрічний позов як обов'язкову процесуальну форму подання стороною заперечень проти дійсності правочину, визначеного позивачем в якості підстави позову.

За змістом статей 202 та 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин (повинна) , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За приписами статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права і обов'язки особи, які він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину ( п.3.4 Постанови № 11).

Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, які він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Доказом такого схвалення може бути вчинення посадовою особою дій, які свідчать про схвалення правочину ( прийняття його виконання, підписання товаророзпорядчих документів , інше).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України , викладеної у постанові від 19.14.14року у справі № 5013/492/12 із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій).

У пункті 3.4 Постанови у № 11 додатково роз'яснено, що схвалення як певна юридична дія також вимагає відповідних повноважень.

У ч. 2 ст. 527 ЦК України встановлено, що кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

На підставі встановлених обставин спору, суд вважає, що Договір №38/13 був схвалений керівником підприємства Лугиною В.В., який для отримання товару від позивача видав довіреність №1290 від 10.10.2013р. на ім'я Солов'юка О.А., а тому виконання зобов'язання позивачем прийнято належним кредитором.

Відповідно Договір №38/13 є належною підставою цього позову, та підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у його сторін (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Оскільки Договір №38/13 за правовою природою є договором поставки, спірні відносини регулюються главою 30 розділом 1 ГК України та главою 54 розділом 1 ЦК України (ч. 6 ст. 265 ГК України).

Згідно визначення поняття договору поставки ( ч.1 статті 265 ГК України, ч.1 ст. 712 ЦК України) покупець товару зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що відповідач виконав зобов'язання з прийняття поставленого позивачем товару, однак не сплатив за нього кошти в сумі 490 145, 52 грн.

Відповідач вважає, що строк виконання ним обов'язку з оплати поставленого товару ще не настав, а позов, відповідно є передчасним, оскільки позивач не виконав у повному обсязі умови п.п.4.1., 4.2. Договору № 38/13, оскільки не передав рахунки на оплату товару, та в якості додатків до них: сертифікат або паспорт якості, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством.

Господарський суд такі заперечення відповідача вважає безпідставними та повністю погоджується з доводами позивача про належне виконання ним обов'язку щодо передачі (поставки) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар, виходячи з наступного.

У ч.6 ст. 265 ГК України та ч.2 ст. 712 ЦК України визначене загальне правило про те, що до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно п.п.1 та 2 ч.1 статті 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

- вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

- надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ч.2 цієї статті договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

У п.5.6 Договору № 38/13 сторони домовились , що зобов'язання продавця по відвантаженню товару вважаються виконаними після передачі товару перевізнику - залізничній станції відправлення, підтвердженням чого являється штамп в залізничних накладних про прийняття товару до перевезення.

У ч. 2 ст. 662 ЦК України встановлено, що продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За умовою п. 5.7 Договору № 38/13 постачальник зобов'язаний надати покупцеві наступні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну , сертифікат якості, а за умовою п. 5.8 договору - покупець зобов'язаний повернути постачальнику один екземпляр видаткової накладної в термін не пізніше 10 днів з дати її отримання.

Судом встановлено, що відповідач виконав п.5.8 Договору № 38/13 в частині оформлення факту отримання товару видатковими накладними.

У ч. 1 ст. 666 ЦК України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Згідно ч.2 цієї статті якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак заперечуючи факт належного виконання позивачем умов п. п. 4.1., 4.2 та 5.7 Договору № 38/13, відповідач не довів, що звертався до позивача з вимогою передати приналежності товару та документи, що стосуються товару у відповідний строк, а також відмовився від Договору № 38/13 та повернув товар позивачу з підстав невиконання останнім його вимоги.

Натомість позивач, як постачальник товару, до звернення з цим позовом до суду вимагав від відповідача підтвердити письмово факт отримання від нього документів, що передбачені умовами Договору, та попередив, що відсутність повідомлення про це у вищезазначений ним термін, слугуватиме підтвердженням отримання покупцем всіх необхідних документів від постачальника, що передбачені умовами Договору (а.с. 46-47).

В свою чергу, суд виходить з того, що питання виконання позивачем умов п. п. 4.1., 4.2 та 5.7 Договору № 38/13 не є предметом цього спору, а стаття 666 ЦК України не регулює питання оплати отриманого товару , і не дотримання її вимог постачальником не впливає на обов'язок покупця його оплатити.

Питання оплати товару врегульовано у ч.1 ст. 692 ЦК України, згідно якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, цією нормою передбачено можливість виникнення обов'язку негайного виконання. Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. ( п.1.7 Постанови ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ( далі - Постанова ВГСУ № 14).

Відповідач товар на загальну суму 490 145, 52 грн. за видатковими накладними отримав, і цей факт ним не спростовано. Тому обов'язок з його оплати у відповідача виник у строки, визначені у п. 4.3 Договору № 38/13. Оскільки строки виконання грошового зобов'язання збігли, а останнє відповідачем не виконане, позивач звернувся за судовим захистом правомірно, і його порушене право підлягає відновленню.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відтак, згідно ст. 193 Господарського Кодексу України зобов'язання повинні виконуватись у повному обсязі та у встановлені строки. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно ст. 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на дату вирішення спору відповідач борг в сумі 490 145, 52 грн. за поставлений товар не виконав, тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Щодо позовної вимоги про стягнення пені.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.3.6. Договору №38/13 сторони передбачили, якого передбачено, що в разі порушення строків оплати товару, покупець на вимогу постачальника зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення та штраф в розмірі 0,01% від суми боргу (сплачується одноразово).

Відповідно до заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог від 26.01.2015р. за №26/01, останній просить суд стягнути пеню з відповідача у розмірі 34 872, 52 грн., при розрахунку пені позивач керувався її нормативно допустимим розміром - подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період прострочення з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України щодо шестимісячного строку її нарахування, який у календарних днях не повинен перевищувати 183 дні.

Господарський суд, перевіривши новий розрахунок пені за Договором №38/13 дійшов висновку, що позивачем взято період прострочення 180 днів, з чим погоджується господарський суд, що не суперечить ч. 6 ст. 232 ГК України.

Однак по накладній №РН-0001088 від 10.10.2013р. на суму 32 202, 00 грн. позивачем період прострочення визначено з 22.11.2013р. по 01.07.14р., який у календарних днях становить 222 дні.

Судом самостійно здійснено розрахунок пені за даною накладною, відповідно до якого суд вважає обґрунтованим для її нарахування період з 22.11.13р. по 23.05.14р., що становить 183 календарних дні. Сума пені , відповідно, становить 2305, 31 грн. проти заявленої позивачем 2313, 24 грн. У стягненні різниці в сумі 7, 93 грн. суд відмовляє.

Загалом обґрунтованою до стягнення є пеня в загальній сумі 34 864, 59 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення ч.2 ст. 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовується за наявності порушення будь-якого грошового зобов'язання (п.6.2 Постанови ВГСУ № 14).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 Постанови ВГСУ № 14).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (п.3.1 Постанови ВГСУ № 14).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція (абз. 3 п. 3.2. Постанови ВГСУ №14).

Позивач просить стягнути з відповідача 78 181, 27 грн. інфляційних втрат.

Господарський суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, визнає його арифметично правильним, відтак задовольняє позовну вимогу у заявленому розмірі - 78 181, 27 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 13 762, 64 грн.

Господарський суд, перевіривши розрахунок 3% річних, визнає його арифметично правильним, відтак задовольняє позовну вимогу у заявленому розмірі - 13 762, 64 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, позивач довів обґрунтованість позовних вимог в частині, визнаній судом, відповідач, відповідно, останні не спростовував.

Щодо стягнення судового збору.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог.

З урахуванням того, що позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог від 26.01.15р., яку було прийнято до розгляду господарським судом, поверненню з Державного бюджету України підлягає судовий збір в сумі 1000, 24 грн., сплачений платіжним дорученням №363 від 25.11.2014р. за ухвалою суду.

В решті, судовий збір розподіляється за правилами ч.5 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 33, 43, ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м. Житомир, вул. Перемоги, 75, ідентифікаційний код 32008278) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемсіль Регіони-СК" (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Червоний Шлях, 10, ідентифікаційний код 33534816):

- 490 145, 52 грн. основного боргу;

- 34 864, 59 грн. пені;

- 78 181, 27 грн. інфляційних втрат;

- 13 762, 64 грн. 3% річних;

- 12 339, 24 грн. судового збору.

3. У стягненні пені в сумі 7, 93 грн. відмовити.

4. Повернути ухвалою суду Товариству з обмеженою відповідальністю "Артемсіль Регіони-СК" (м. Фастів, Київська обл., ідентифікаційний код 33534816) з Державного бюджету України 1000, 24 грн. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням №363 від 25.11.2014р., у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 19.02.14р.

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1- у справу

2- позивачу (рек. з повід)

3- відповідачу (рек. з повід)