РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/28115/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український

експертний центр»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОСТЕЛ №1»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Публічне акціонерне товариство «Київенерго»

Про стягнення 40 061,51 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Скляр І.М. - по дов. № 38 від 12.01.2015

Макарова Т.Л. - по дов. № 4563 від 10.12.2014

від відповідача не з'явився

від третьої особи Савчук Л.А. - по дов. № 91/2014/10/31-8 від 20.10.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОСТЕЛ №1» 40 061,51 грн. заборгованості за договором про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 від 02.09.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 порушено провадження у справі № 910/28115/14, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Київенерго», розгляд справи призначено на 15.01.2015.

Третьою особою в судовому засіданні 15.01.2015 подано пояснення на позовну заяву відповідно до яких зазначає, що правовідносини стосовно постачання електричної енергії між ПАТ «Київенерго» та ТОВ «ХОСТЕЛ №1» відсутні. Також на думку третьої особи, договір № 118/09/13 від 02.09.2013 про тимчасове підключення до електромереж не може породжувати права та обов'язки сторін, з постачання електричної енергії позивачем відповідачу, оскільки суперечить нормам чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/28115/14 від 15.01.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 17.12.2014, розгляд справи був відкладений на 03.02.2015.

Позивач в судовому засіданні 03.02.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 03.02.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 17.12.2014 та ухвали від 15.01.2015 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, з огляду на наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2-Б.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 03.02.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору на використання електричної енергії № 71012 (о/р 3271012) від 10.12.1991, який укладався з житловим управління «Південне» дочірнього підприємства «ЕКОС» холдингової компанії «Київміськбуд» та Підприємством Київські кабельні мережі ВЕО «Київенерго» здійснюється електропостачання в нежитлові приміщення за адресою: проспект Червонозоряний, 15/7 в м. Києві.

В подальшому до договору на використання електричної енергії № 71012 (о/р 3271012) від 10.12.1991 була укладена додаткова угода від 01.11.2012.

Згідно вищевказаної додаткової угоди від 01.11.2012 до договору № 71012 (о/р 3271012) від 10.12.1991, сторона-2 - Житлове управління «Південне» дочірнього підприємства «ЕКОС» Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» передає всі права та зобов'язання, що визначені договором № 71012 (о/р 3271012) від 10.12.1991 та додатками до нього стороні-3, а саме: Товариству з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр».

Вказана додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками і є невід'ємною частиною зазначеного договору. Термін дії вказаного договору подовжувався згідно з умовами додаткових угод від 01.03.2013 та від 23.06.2014 (строком до 31.12.2014).

При цьому, 02.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХОСТЕЛ №1» було укладено договір про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 (далі - договір), термін дії якого встановлений з моменту його підписання та до 31.03.2014.

Зазначений договір був укладений на підставі листа відповідача за вих. № 24 від 30.06.2013, в якому останній гарантував оплату за електропостачання адміністративної будівлі за адресою: м. Київ, просп. Червонозоряний, 15/7.

Відповідно до п. 1.1. договору позивач відпускає електроенергію відповідачу до використання, а відповідач своєчасно сплачує за електроенергію для обслуговування нежитлового приміщення офісу по проспекту Червонозоряний, 15/7 в м. Києві.

За умовами укладеного договору відповідач взяв на себе зобов'язання здійснювати оплату електроенергії та за використання електромереж не пізніше 20 (двадцятого) числа місяця згідно показників лічильника (п. 3.1. договору) та вносити платежі не пізніше 20 числа кожного місяця (п. 5.2. договору).

Крім того, згідно з умовами п. 3.3. договору, відповідач зобов'язався укласти прямий договір на постачання електроенергії з ПАТ «Київенерго» у строк до 31.03.2014.

Однак, всупереч вимогам договору про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 від 02.09.2013 відповідачем не в повному обсязі були виконані взяті на себе зобов'язання. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань виникла заборгованість в сумі 40 061,51 грн.

Відповідачу у справі була направлена претензія № 1810 від 10.06.2014 з вимогою погашення заборгованості, але вказана вимога була залишена без відповіді.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту у період з 01.07.2013 до 01.02.2014 електроенергію у загальній сумі 40 061,51 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Взаємовідносини в сфері електроенергетики регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996, у редакції постанови НКРЕ № 910 від 17.05.2005 зі змінами та доповненнями (надалі - ПКЕЕ), Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 (надалі - ПКЕЕн), іншими нормативно - правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживачами енергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Згідно з приписами ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Правила користування електричною енергією містять наступні визначення

електрична енергія (активна) - енергоносій, який виступає на ринку як товар, що відрізняється від інших товарів особливими споживчими якостями та фізико-технічними характеристиками (одночасність виробництва та споживання, неможливість складування, повернення, переадресування), які визначають необхідність регулювання та регламентації використання цього товару;

постачальник електричної енергії - це суб'єкт господарювання, який отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії;

споживач електричної енергії - юридична або фізична особа використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору.

електрична мережа - сукупність електроустановок для передачі та розподілу електричної енергії;

користування електричною енергією - споживання електричної енергії з дотриманням споживачем визначених відповідними договорами умов підключення електроустановок споживача до електричних мереж у точці приєднання, умов оплати купованої електричної енергії та режимів споживання електричної енергії для отримання договірних обсягів електричної енергії та величини потужності;

постачання електричної енергії - надання електричної енергії споживачу за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору;

договір про постачання електричної енергії - домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України;

Пунктом 1.3. Правил користування електричною енергією визначено, що постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Відповідно до п. 5.1. Правил користування електричною енергією договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Отже, виходячи з вищенаведених правових норм та положень п. 6.1 Правил користування електричною енергією, розрахунки споживача за використану електричну енергію здійснюються лише з постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території та отримав відповідну ліцензію на даний вид діяльності, відповідно до умов договору про постачання електричної енергії, типова форма якого визначена Правилами користування електричною енергією.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» наявний договір про постачання електричної енергії № 71012 від 10.12.1991, відповідно до якого здійснюється постачання та оплата електричної енергії до об'єкту за адресою: пр. Червонозоряний, 15/7 в м. Києві.

Правовідносини з постачання електричної енергії між ТОВ «ХОСТЕЛ №1» та ПАТ «Київенерго» відсутні.

Позивачем доказів того, що він має ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії та відповідно виступати постачальником не подано.

Таким чином, договір про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 від 02.09.2013 не може породжувати права та обов'язки сторін з постачання електричної енергії позивачем відповідачу, оскільки вказаний договір укладений всупереч нормам чинного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Отже, враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про визнання недійсним з моменту укладення договору про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 від 02.09.2013, підписаного між позивачем та відповідачем, оскільки останній суперечить законодавству.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки правовою підставою для звернення позивача з позовом у даній справі є, зокрема, договір № 118/09/13 від 02.09.2013, який підлягає визнанню судом недійсним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості відповідно до цього договору.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» не обґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Визнати недійсним договір про тимчасове підключення до електромереж № 118/09/13 від 02.09.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХОСТЕЛ №1».

2. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.02.2015.

СуддяВ.В. Сівакова