РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015Справа №910/29219/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Прага Авто на Кільцевій»

до Державної організації «Автобаза Державного управління справами»

про стягнення 28 024,63 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Головатенко О.М. (представник за довіреністю від 30.01.2015р.);

від відповідача: Мегем В.В. (представник за довіреністю №32/33 від 20.01.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Прага Авто на Кільцевій» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Державної організації «Автобаза Державного управління справами» (надалі також - відповідач) суми основного у розмірі 16 282,53 грн., суми пені в розмірі 7 076,33 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 3 377,00 грн. та суму 3% річних в розмірі 1 288,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов'язання за Договором про надання послуг №203250 від 13.01.2012р., зокрема, не здійснює оплату наданих позивачем послуг у встановлені Договором строки.

Відповідачем надано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, в якому він погоджується з існуванням суми основного боргу в розмірі 16 282,53 грн., але не погоджується з вимогами про стягнення з нього штрафних санкцій, відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2014р. суддею Морозовим С.М. порушено провадження у справі №910/29219/14 та призначено її до розгляду на 10.02.2015р.

В судовому засіданні 10.02.2015р. в справі було оголошено перерву до 17.02.2015р.

В судовому засіданні 17 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2012 року між позивачем (виконавець за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) було укладено Договір про надання послуг №203250 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, позивач зобов'язується у відповідності до умов даного Договору проводити технічне обслуговування та/чи ремонт пасажирських автомобілів - Шкода у 2012 році, а відповідач зобов'язується приймати роботи чи послуги та оплачувати їх вартість на умовах даного Договору.

Оплата послуг проводиться в безготівковій формі. (п. 3.1. Договору).

Відповідач сплачує позивачу грошові кошти протягом трьох банківських днів згідно пред'явлених рахунків, але, в будь-якому випадку, не пізніше двох банківських днів з моменту підписання акту виконання робіт, шляхом перерахування на банківський рахунок позивача грошових коштів. (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 3.4. Договору підписання акту здавання-приймання наданих послуг та наряду-замовлення про приймання робіт відповідачем є підтвердженням відсутності претензій з його боку.

Ціна Договору становить 476 130,00 грн. з ПДВ. (п. 4.1. Договору).

Згідно з п. 7.1. та п. 7.2. Договору, він набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2012р. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань, що виникли у зв'язку з Договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Як встановлюється матеріалами справи, позивачем на виконання вимог Договору було надано відповідачу послуги на суму в розмірі 16 282,53 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією Акту виконаних робіт №АСК-000541 від 04.05.2012р. на вказану суму.

Відповідачем було прийнято надані позивачем послуги, про що свідчить підпис уповноваженої особи на зазначеному Акті виконаних робіт №АСК-000541 від 04.05.2012р. та відбиток печатки відповідача.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідач не оплатив надані позивачем згідно Договору послуги.

У зв'язку з непроведенням відповідачем розрахунку згідно умов та строків Договору, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.ст. 11, 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. (ч. 1 ст. 902 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та відповідно до ст. 629 ЦК України договір, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідно до умов п. 3.2. Договору, прострочення оплати послуг, наданих позивачем, у відповідача виникло з 09.05.2012р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були порушені договірні зобов'язання в частині оплати вартості послуг за умовами Договором, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 16 282,53 грн.

Як підтверджується матеріалами справи, строк виконання відповідачем свого обов'язку з оплати вартості наданих позивачем послуг настав і останнім не виконаний, що також не заперечується відповідачем та викладено в наданому до матеріалів справи письмовому відзиві.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

З огляду на викладене, позовні вимоги в справі №910/29219/14 в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 16 282,53 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 7 076,33 грн.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 5.6. Договору у випадку порушення строку оплати послуг передбачених цим Договором, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Як встановлено судом, сторонами в Договорі не передбачено іншого строку нарахування пені ніж встановлено положеннями ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми пені, судом визнано його необґрунтованим, оскільки позивачем не враховано положень ст. 232 ГК України та здійснено нарахування пені за більший ніж шість місяців період.

Отже, з огляду на викладене, за порушення відповідачем строків оплати наданих позивачем послуг за Договором, до стягнення з останнього підлягає сума пені, нарахована наступним чином: 16 282,53 грн. (сума боргу) х 185 (кількість днів з 09.05.2012р. по 09.11.2012р.) х 15,0 % (облікова ставка НБУ за вказаний період)/ 366 = 1 234,53 грн. (сума пені).

Враховуючи викладене, позовні вимоги в справі №910/29219/14 про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 7 076,33 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме на суму в розмірі 1 234,53 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних в розмірі 1 288,77 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3 377,00 грн.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми 3% річних, судом визнано його необґрунтованим, оскільки позивачем здійснено нарахування за період більший, ніж у відповідача виник обов'язок по оплаті основної суми заборгованості.

Таким чином, з огляду на викладене та порушення відповідачем строків оплати наданих позивачем послуг за Договором, сума 3% річних нарахована в даній справі становить 1 283,42 грн., де 16 282,53 (сума боргу) х 3% річних х 959 (кількість днів прострочення за період з 09.05.2012р. по 23.12.2014р.)/ 365.

Окрім того, індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

У постанові Вищого господарського суду України №37/327 від 20.01.2011р. викладена позиція, якою стверджується, що реалізація позивачем права кредитора на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення передбачає необхідність застосування індексу інфляції за весь час прострочення як від'ємного, так і позитивного значення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України №40/487 від 02.02.2012 р. та №15/065-11 від 01.02.2012р.

Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України №15/065-11 від 01.02.2012р. зазначено, що за приписами ст. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши наведені позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми інфляційних збитків, судом визнано його обґрунтованим та таким, що здійснений в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України та листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», а тому, сума інфляційних втрат, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 3 377,00 грн.

Таким чином з огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 1 288,77 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 3 377,00 грн. підлягають задоволенню частково та стягненню на користь позивача суми 3% річних в розмірі 1 283,42 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 3 377,00 грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/29219/14 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 16 282,53 грн., суми пені в розмірі 1 234,53 грн., суми 3% річних в розмірі 1 283,42 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 3 377,00 грн.

Судовій збір позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної організації «Автобаза Державного управління справами» (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Петрівська, 12-28) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Прага Авто на Кільцевій» (, адреса: 08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, 4) основний борг в розмірі 16 282,53 грн. (шістнадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривни 53 копійки), пеню в розмірі 1 234,53 грн. (одна тисяча двісті тридцять чотири гривни 53 копійки), 3% річних в розмірі 1 283,42 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят три гривни 42 копійки), інфляційні втрати в розмірі 3 377,00 грн. (три тисячі триста сімдесят сім гривень 00 копійок) та судовий збір в розмірі 1 445,80 грн. (одна тисяча чотириста сорок п'ять гривень 80 копійок).

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов