РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015Справа №910/20864/14

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1. Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Машзавод»

про стягнення 546 837,11 грн.

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Васильченко Т.В.

Любченко М.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Мартинюк В.І. за довіреністю № 01/4162 від 31.12.2014 р.;

від відповідача: Бернацька О.В. за довіреністю № 14-102 від 18.04.2014 р.;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про стягнення 546 837,11 грн. боргу за Договором про надання послуг з транспортування природного газу розподільними трубопроводами № 14/148/11 від 31.01.2011 р. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він надав відповідачу послуги з транспортування газу у вересні 2011 року, які останній не оплатив. Враховуючи ігнорування відповідачем вимог позивача щодо погашення заборгованості, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2014 р. порушено провадження у справі № 910/20864/14, залучено до участі у розгляді справи на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Дочірню компанію «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) (далі - третя особа-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Машзавод» (58000, м. Чернівці, вул. Прутська, б. 16, ) (далі - третя особа-2), розгляд справи призначено на 21.10.2014 р.

При цьому, в порядку підготовки справи до розгляду зобов'язано, зокрема, відповідача надати суду письмовий відзив на позов з наданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини та нормативно-правове обґрунтування своїх заперечень, а також контррозрахунок суми заявленої до стягнення і докази погашення зазначеної суми.

20.10.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшли додаткові документи у справі та письмові пояснення, в яких вона вказує на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 за позовом ТОВ «Машзавод» до ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості були задоволені позовні вимоги ТОВ «Машзавод» та стягнути з ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» переплату у розмірі 357 381, 50 грн. При розгляді вказаної справи, згідно з поясненнями третьої особи-2, було встановлено, що за період січень-вересень (включно) 2011 року ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» передало ТОВ «Машзавод» по діючих цінах природний газ на загальну вартість - 4 952 591, 43 грн., зокрема, об'єми природного газу фактично розподілились наступним чином: січень - 248, 996 тис. куб. м., лютий - 228, 896 тис. куб. м., березень - 198, 146 тис. куб. м., квітень - 166, 975 тис. куб. м., травень - 154, 233 тис. куб. м., червень - 113, 939 тис. куб. м., липень - 163, 468 тис. куб. м., серпень - 110, 396 тис. куб. м., вересень - 93, 830 тис. куб. м., що підтверджується, за твердженням третьої особи-2, наданими до даної справи позивачем актами приймання-передачі. Відповідні трьохсторонні акти, як зазначає третя особа-2, підписані нею та позивачем, були направлені відповідачу, однак той з невідомих причин їх так і не підписав та не повернув.

Також, від третьої особи-2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

21.10.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі

У судовому засіданні 21.10.2014 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти заявленого позову заперечує, вказуючи на те, що на сьогодні залишається не підписаним з боку третьої особи-1 акт приймання-передачі природного газу обсягом 93, 830 тис. куб. м. газу за вересень 2011 року відповідно до Договору поставки природного газу від 16.12.2010 р. № 191/1-06/10-1959, укладеного між третіми особами у даній справі. Крім того, відповідач зазначає, що наразі також немає підписаного з боку постачальника реєстру реалізації природного газу з ресурсів позивача за вересень 2011 року. З урахуванням зазначеного, оскільки вказані об'єми природного газу залишаються неоформленими, відповідач вважає, що він не має підстав для підписання акту приймання-передачі послуг з транспортування газу у вересні 2011 року, який містить об'єми газу, використані третьою особою-2 в цей період.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.10.2014 р. розгляд справи було відкладено на 11.11.2014 р. При цьому, в порядку підготовки справи до розгляду зобов'язано позивача надати суду оригінал та належним чином завірену копію Договору № 14/148/11 від 31.01.2011 р.; Додаткову угода № 2 до Договору № 14/148/11 від 31.01.2011 р.; письмові пояснення, яким чином рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 підтверджує обставини поставки ДК «Газ України» в період вересня 2011 року природного газу на користь ТОВ «Машзавод» в кількості 93, 830 тис.куб.м., які є спірними та обставин чого не визнає відповідач; складені в порядку п. 6.3.7. Договору реєстри обсягів реалізації газу постачальниками в розрізі споживачів: ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» - 129, 000 тис.куб.м., ДП «Укрспирт» - 152, 677 тис.куб.м., НАК «Нафтогаз України» - 763, 928 тис.куб.м.; складені в порядку п. 6.3.7. Договору акти про обсяги газу, використані за вересень місяць споживачами: Чернівецької філії ДК «Газ України» - 368, 449 тис.куб.м., Львівської філії ДК «Газ України» - 23, 611 тис.куб.м., РВУ «Львівавтогаз» - 134, 849 тис.куб.м., підприємствами теплоенергетики по договорах з ДК «Газ України».

11.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та письмові заперечення на відзив відповідача, в яких він зазначає про те, що відповідач ставить свій обов'язок по підписанню актів приймання-передачі наданих йому позивачем послуг з транспортування газу за вересень 2011 року, а також обов'язок по оплаті позивачу заборгованості у залежність від дій третьої особи-1, яка була постачальником газу третій особі-2 у спірний період, хоча останні не були сторонами Договору між позивачем та відповідачем, не брали на себе жодних зобов'язань щодо підписання актів та надання їх сторонам, і при цьому Договором не встановлено жодної відповідальності третіх осіб у разі можливого невиконання такого зобов'язання. При цьому, позивач зауважує, що положення п. 6.3.7. Договору не можуть створювати жодних зобов'язань для третіх осіб та за своїм змістом є нікчемними, оскільки суперечать ст. 511 ЦК України. Також, позивач стверджує, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 було підтверджено факт передачі третьою особою-1 третій особі-2 природного газу у вересні 2011 року.

Від відповідача 11.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 не встановлювалось фактичної кількості поставленого третьою особою-1 третій особі-2 природного газу у вересні 2011 року, а саме вказане рішення не може мати преюдиціального значення, оскільки прийняте внаслідок вирішення спору між іншими сторонами та щодо повернення попередньої оплати. Також, на думку відповідача, неналежними доказами у даній справі є реєстр реалізації природного газу з ресурсів відповідача газорозподільними мережами позивача, підписаний останнім та акт визначення обсягів фактично спожитого газу від 30.09.2011 р. між третьою особою-2 та позивачем, оскільки такі документи підписані без участі третьої особи-1, як постачальника природного газу.

У судовому засіданні 11.11.2014 р. від представника позивача надійшли повторно письмові заперечення на відзив відповідача, зміст яких відповідає раніше поданим через відділ діловодства суду.

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що не може надати на виконання вимог суду оригінал та завірену копію Додаткової угоди № 2 до Договору, оскільки вказаний документ не вдалось розшукати. При цьому, зазначає, що така угода стосувалась зміни тарифів на розподіл природного газу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.11.2014 р. розгляд справи було відкладено на 25.11.2014 р.

20.11.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначає, що постановою НКРЕ № 1187 від 30.06.2011 р. було анульовано ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом та з розподілу природного газу, виданих третій особі-1. Постановою НКРЕ № 1193 від 30.06.2011 р. встановлено для позивача територію провадження господарської діяльності з розподілу природного газу та з постачання природного газу за регульованим тарифом, як територію Чернівецької області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у користуванні позивача. Таким чином, за твердженням позивача, у спірний період єдиним ліцензіатом з транспортування природного газу розподільними газопроводами всім категоріям споживачів на території Чернівецької області є виключно позивач і ніхто інший в цей період не проводив споживачам розподілу газу на території Чернівецької області.

Також, позивачем заявлено клопотання про витребування від відповідача, як іншої сторони спірного Договору, копію Додаткової угоди № 2.

У судовому засіданні 25.11.2014 р. від представників учасників судового спору надійшло клопотання про продовження строків вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р. на підставі клопотання представників учасників судового спору було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та в судовому засіданні оголошено перерву до 11.12.2014 р.

05.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі її представника.

09.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від сторін надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 11.12.2014 р. суд дійшов висновку про необхідність призначення у справі колегіального розгляду, про що виніс відповідну ухвалу.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 11.12.2014 р. справу № 910/20864/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: Головуючий суддя Ломака В.С., судді Васильченко Т.В., Любченко М.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.12.2014 р. зазначеною колегією суддів справу № 910/20864/14 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 15.01.2015 р.

15.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-1 надійшли додаткові документи у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. розгляд справи було відкладено на 11.02.2015 р.

05.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність її представника.

Представники третіх осіб в судове засідання 11.02.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивача, поданого ним до суду 20.11.2014 р. про витребування в порядку ст. 38 ГПК України від відповідача копії Додаткової угоди № 2 до Договору № 14/148/11 від 31.01.2011 р., оскільки вона надана відповідачем 09.12.2014 р. до матеріалів справи.

У судовому засіданні 11.02.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2011 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» (виконавець) та Публічним акціонерним товариством Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (замовник) було укладено Договір про надання послуг з транспортування природного газу розподільними трубопроводами № 14/148/11 (далі - Договір), відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого виконавець зобов'язався у 2011 році надати замовнику послуги з транспортування розподільними трубопроводами (системою газопроводів) виконавця природного газу з ресурсів замовника для забезпечення потреб промислових та теплогенеруючих підприємств, теплових електростанцій (ТЕС) для виробництва електричної енергії, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити дані послуги.

Згідно з п. 3.2. Договору його загальна ціна складається із суми вартості фактично наданих виконавцем послуг за кожний місяць року.

Відповідно до п. 3.4. Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 30.09.2011 р. сторони визначили, що тариф на транспортування 1000 куб.м. газу розподільними трубопроводами виконавця визначений постановою НКРЕ від 28.07.2011 р. № 1385 «Про затвердження тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу за регульованим тарифом для ПАТ «Чернівцігаз» і становить 270, 10 грн.., крім того ПДВ - 54, 02 грн. Всього з ПДВ - 324, 12 грн.

Згідно з п. 3. Додаткової угоди № 3 від 30.09.2011 р. до Договору, вона поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами, з 01.08.2011 р. і чинна протягом дії Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору оплата послуг, що були надані виконавцем у звітному місяці, здійснюється замовником у безготівковій формі шляхом зарахування відповідних сум на поточний рахунок виконавця. Оплата здійснюється на підставі отриманого рахунку-фактури протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг, який виконавець надає замовнику для підписання до 12-го числа, наступного за місяцем поставки газу.

Вартість наданих виконавцем послуг у звітному місяці визначається у рахунку-фактурі з урахуванням пункту 3.4. цього Договору, а також з урахуванням планових обсягів газу з ресурсів замовника, які були доведені до виконавця для транспортування (п. 4.2. Договору).

Відповідно до п. 4.3. Договору до рахунку-фактури додаються акт приймання-передачі наданих послуг та податкова накладна.

Згідно з п. 4.4. Договору акт приймання-передачі послуг підписується з урахуванням якості послуг при наявності реєстрів реалізації газу споживачам (погоджених постачальниками), яким транспортувався газ протягом звітного місяця, в яких зазначаються виділені постачальниками планові обсяги газу з ресурсу замовника та фактично протранспортовані виконавцем обсяги газу.

Так, відповідно до п. 6.3.7. Договору виконавець зобов'язався щомісячно, до 8-го числа місяця наступного за звітним, складати та підписувати із споживачами та постачальниками 3-х сторонні акти про обсяги газу, використані споживачами за звітний місяць і на підставі цих актів до 10-го числа місяця, наступного за звітним, складати реєстри обсягів реалізації газу постачальниками в розрізі споживачів. Зазначені реєстри, підписані виконавцем та постачальниками, не пізніше 12-го числа місяця, наступного за звітним, виконавець зобов'язався надавати замовнику.

Відповідно до пункту 5.1. Договору встановлено, що строк надання послуг - з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. включно. Послуги надаються щомісяця протягом року.

При цьому, відповідно до п. 10.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 29.12.2011 р. він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками і діє в частині надання послуг з 01.01.2011 р. до 29.02.2012 р., а у частині проведення розрахунків за послуги - до їх повного здійснення.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договору він надав відповідачу послуги з постачання природного газу з ресурсів відповідача суб'єктам господарювання сфери промисловості у вересні 2011 року в обсязі 1 687, 144 тис.куб.м. на загальну суму 546 837, 11 грн.:

- ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат» - 129, 000 тис.куб.м. (підтверджено Актом прийому-передачі від 30.09.2011 р. між ДК «Газ України» та ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат»),

- ДП «Укрспирт» - 152, 677 тис.куб.м. (підтверджено Актом прийому-передачі від 30.09.2011 р. між ДК «Газ України» та ДП «Укрспирт»),

- споживачам Чернівецької філії ДК «Газ України» - 368, 449 тис.куб.м. (підтверджено Реєстром реалізації та транспортування природного газу промисловим споживачам газорозподільними мережами ПАТ «Чернівцігаз» за договорами Чернівецької філії ДК «Газ України» за вересень 2011 року, складеного між Чернівецькою філією ДК «Газ України» та ПАТ «Чернівцігаз»),

- споживачам Львівської філії ДК «Газ України» - 23, 611 тис.куб.м. (підтверджено Реєстром реалізації та транспортування природного газу промисловим споживачам газорозподільними мережами ПАТ «Чернівцігаз» за договорами Львівської філії ДК «Газ України» за вересень 2011 року, складеного між Львівською філією ДК «Газ України» та ПАТ «Чернівцігаз»),

- споживачам НАК «Нафтогаз України» - 763, 928 тис.куб.м. (підтверджено Актом прийому-передачі між відповідачем та відповідачем),

- РВУ «Львівавтогаз» - 134, 849 тис.куб.м. (підтверджено Реєстром фактично протранспортованих обсягів природного газу газовими мережами ПАТ «Чернівцігаз» на власні потреби та підприємствами, що уклали договори з ДП «Укравтогаз» у вересні 2011 року, складеного між ДП «Укравтогаз» та ПАТ «Чернівцігаз»),

- підприємствам теплоенергетики по договорах з ДК «Газ України» - 20, 800 тис.куб.м. (підтверджено Реєстром фактично протранспортованих обсягів природного газу підприємствам комунальної теплоенергетики та котельням промислових підприємств мережами ПАТ «Чернівцігаз» по договорам з ДК «Газ України» за вересень 2011 року, складеного між ДК «Газ України» та ПАТ «Чернівцігаз»),

- а також 93, 800 тис.куб.м., спожитих ТОВ «Машзавод» з ресурсів ДК «Газ України».

Щодо факту надання вказаних послуг позивач склав Акт приймання-передачі послуг з транспортування газу № 09, який відповідач відмовився підписати.

Крім того, на вказану вище суму вартості наданих послуг позивач також виставив відповідачу рахунок-фактуру від 30.09.2011 р. та виписав податкову накладну № 590 від 30.09.2011 р.

До матеріалів справи долучено численні листи позивача до відповідача з вимогами щодо підписання акту приймання-передачі послуг за вересень 2011 року та їх оплати, які однак були залишені без задоволення, з огляду на не підписання між ДК «Газ України» та ТОВ «Машзавод» акту прийому-передачі природного газу від 30.09.2011 р. в об'ємі 93, 830 тис.куб.м.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією № 05.1/1760 від 19.06.2014 р., якою вимагав протягом 5-ти днів сплатити борг в сумі 546 837, 11 грн. При цьому, він звертав увагу на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 було встановлено факт поставки природного газу з боку ДК «Газ України» на користь ТОВ «Машзавод» в січні-вересні 2011 року.

У відповідь 09.07.2014 р. відповідач листом за № 6-304/1.4-14 від 07.07.2014 р. повідомив позивача про те, що з боку ДК «Газ України» залишається не підписаним акт приймання-передачі природного газу обсягом 93, 830 куб.м. за вересень 2011 року відповідно до Договору поставки № 191/1-06/10-1959, укладеного з ТОВ «Машзавод», а також, що відсутній підписаний з боку постачальника реєстр реалізації природного газу з ресурсів позивача за вересень 2011 року. Враховуючи те, що використані ТОВ «Машзавод» через газорозподільчі мережі позивача у вересні 2011 року 93, 830 куб.м. природного газу є неоформленими, відповідач відмовив у підписанні відповідного Акту. При цьому, він вказав на те, що рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388, яким було вирішено стягнути з ТОВ «Машзавод» на користь ДК «Газ України» суми переплати за газ, - не вирішує питання документального оформлення 93, 830 куб.м. природного газу, використаного ТОВ «Машзавод» у вересні 2011 року.

Листом за № 12.1/2212 від 22.07.2014 р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією підписати акти приймання-передачі послуг за вересень 2011 року та реєстри природного газу у неоспорюваних відповідачем обсягах та без включення обсягів газу, спожитих ТОВ «Машгаз», скріпити їх печаткою та повернути позивачу; підписати із зауваженнями акти приймання-передачі послуг за вересень 2011 року та реєстри природного газу, які включають виключно обсяги газу, спожитих ТОВ «Машзавод», скріпити їх печаткою та повернути позивачу; сплатити вартість наданих послуг з транспортування газу за вересень 2011 року у неоспорюваній відповідачем сумі 516 424, 93 грн.

Оскільки відповідні вимоги та пропозиції позивача були залишені відповідачем без задоволення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Під час провадження у даній справі, судом в порядку дослідження обставин, на які сторони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, було встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 було вирішено стягнути з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Машзавод» 357 381, 50 грн. боргу, 7 147,63 грн. витрат по оплаті судового збору.

При розгляді вказаної справи судом встановлено, що 16.12.2010 р. між сторонами у справі № 42/388 було укладено договір поставки природного газу № 191/1-06/10-1959, згідно з яким відповідач зобов'язався постачати позивачу протягом 2011 року імпортований природний газ в обсязі до 1 500 000 куб.м. за ціною 1000 куб.м. 2 957,93 грн. з урахуванням вартості транспортування газу магістральними та розподільними трубопроводами, а останній - прийняти та оплатити його вартість на умовах договору. Поясненнями позивача, наявними у справі платіжними дорученнями за січень-вересень 2011 р. стверджується факт здійснення позивачем на користь відповідача попередньої оплати за поставку природного газу за договором у розмірі 5 309 972,93 грн. Актами приймання-передачі природного газу за січень-вересень 2011 р. підтверджується, що у січні-вересні 2011 року відповідач на виконання умов спірного договору передав позивачу природний газ вартістю 4 952 591,43 грн. Оскільки доказів передачі природного газу за договором на суму попередньої оплати в установлений строк або повернення відповідачем одержаних коштів суду не було надано, враховуючи, що позивач заявив про повернення йому сум попередньої оплати, з відповідача на його користь позивача відповідно до вимог ч. 2 ст. 693 ЦК України суд вирішив стягнути 357 381,50 грн. боргу (5 309 972,93-4 952 591,43).

На переконання позивача у даній справі, вказаним рішенням підтверджено обставини поставки ДК «Газ України» в період вересня 2011 року природного газу на користь ТОВ «Машзавод» в кількості 93, 830 тис.куб.м., які є спірними та обставин чого не визнає відповідач.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 4.1. Договору оплата послуг, що були надані виконавцем у звітному місяці, здійснюється замовником у безготівковій формі шляхом зарахування відповідних сум на поточний рахунок виконавця. Оплата здійснюється на підставі отриманого рахунку-фактури протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг, який виконавець надає замовнику для підписання до 12-го числа, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з матеріалами справи відповідач не підписав складений позивачем Акт приймання-, передачі послуг за вересень 2011 року щодо поставок газу в обсязі 1 687, 144 тис.куб.м. на суму 516 424, 93 грн.

Такі дії відповідач пояснює не підписанням між ДК «Газ України» та ТОВ «Машзавод» акту прийому-передачі природного газу від 30.09.2011 р. в об'ємі 93, 830 тис.куб.м.

Оцінюючи мотивованість відмови відповідача від прийняття наданих у вересні 2011 року позивачем послуг та їх оплати, суд звертає увагу на наступне.

Як зазначалось вище, рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2011 р. у справі № 42/388 було вирішено стягнути з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Машзавод» 357 381, 50 грн. боргу.

Дослідивши копії матеріалів справи № 42/388, наданих на вимогу суду ДК «Газ України», суд встановив, що звертаючись до суду з позовом про стягнення 357 381, 50 грн. переплати, ТОВ «Машзавод» у позовній заяві, розраховуючи розмір коштів, на суму яких не було поставлено передплачений об'єм газу, підтвердило, зокрема, фактичне споживання у вересні 2011 року газу в обсязі 93, 830 тис.куб.м.

На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи № 42/388 ТОВ «Машзавод» було зокрема надано підписаний між ним та ПАТ «Чернівцігаз» Акт № 300611 визначення фактично спожитого природного газу від 30.09.2011 р.

Приймаючи рішення у справі № 42/388, господарський суд міста Києва, дійшов висновку, що актами приймання-передачі природного газу за січень-вересень 2011 р. підтверджується, що у січні-вересні 2011 року відповідач на виконання умов спірного договору передав позивачу природний газ вартістю 4 952 591,43 грн.

Тобто, судом на підставі представлених сторонами доказів було встановлено факт поставки від ДК «Газ України» на користь ТОВ «Машзавод» у вересні 2011 року газу в обсязі 93, 830 тис.куб.м.

Вказане рішення суду не було оскаржене ДК «Газ України» в апеляційному порядку та набрало законної сили.

У зв'язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», з огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Так, згідно з практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є приоритетним джерелом права для національного суду, тому суд вважає безсумнівними факти, встановлені господарським судом міста Києва при розгляді справи № 42/388.

Виходячи з зазначеного, ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно ухиляється від оплати послуг позивача, посилаючись на не підписання третьою особи-1 акту приймання-передачі природного газу обсягом 93, 830 тис. куб. м. за вересень 2011 року відповідно до Договору поставки природного газу від 16.12.2010 р. № 191/1-06/10-1959, укладеного між третіми особами.

Так, обов'язок з оплати послуг позивача не повинен ставитись в залежність від дій суб'єктів, які не є учасниками укладеного між сторонами цього спору Договору, коли достеменно встановлено факт надання відповідних послуг.

В даному випадку за встановлених обставин відмова відповідача від оплати наданих позивачем послуг суперечить принципу добросовісності господарських зобов'язань та може бути розцінена як зловживання правами з метою ухилення від виконання взятих на себе обов'язків за Договором.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи все вищезазначене, відповідна сума боргу, яка існує на момент розгляду даного спору, та наявність якого відповідачем не спростовано, має бути стягнута з відповідача в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості наданих позивачем послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» (58009, Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Винниченка, будинок 9А; ) 546 837 (п'ятсот сорок шість тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 11 коп. основного боргу та 10 936 (десять тисяч дев'ятсот тридцять шість) грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді Т.В. Васильченко

М.О. Любченко