РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/25557/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ЛАТЧБАХЕР УКРАЇНА»
ДоДержавного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «УКРЛІСКОНСАЛТИНГ»
Простягнення 362 710, 49 грн.
Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача: Ніколаєнко К.В. - за дов., Напіральська А. О. - за дов.;

Від відповідача: Яцюк Н.В. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про стягнення з останнього на свою користь 362 710, 16 грн. заборгованості за договором №1709/12-1 від 17.09.2012р., з яких 349 520, 00 грн. - основна сума заборгованості за договором, 1 254, 44 грн. - 3% річних, 11 574, 72 грн. - індекс інфляції.

14.01.2015р. відповідач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав відзив на позов, відповідно до якого просив повністю відмовити в задоволені позову. Однак, в своєму відзиві відповідач наголосив, що не відмовляється від взятих на себе зобов'язань в частині оплати виконаних робіт та готовий укласти мирову угоду в порядку ст. 78 ГПК України.

За клопотанням представників сторін, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, спір у даній справі вирішено у строк у відповідності п.3 ст.69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір №1709/12-1 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Розділу 1 Договору, Позивач зобов'язався виконати роботи з розроблення та провадження програмного продукту «Галузева інформаційно-телекомунікаційна система «Електронний облік деревини. Winforstpro - Україна», відповідно до технічних вимог та завдання по виконанню робіт зазначених у пункті 1.4. Договору, а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити такі роботи.

Судом встановлено, що Позивач належним чином виконав свої зобов'язання передбачені Договором в повному обсязі, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму в розмірі 749 620, 00 грн. Належні копії таких актів знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 4.1. Договору, оплата за виконанні роботи здійснюється Відповідачем після запуску системи в експлуатацію (підписання акту за останнім етапом календарного плану виконання робіт) згідно погодженого сторонами графіку платежів.

Однак, Відповідачем частково виконані його зобов'язання щодо оплати грошових коштів за виконані роботи Позивачем.

Так, загальна сума оплати складає 400 100, 00 грн. і відповідно станом на 23.09.2014р. за Відповідачем існує заборгованість на користь Позивача в розмірі 349 520, 00 грн.

29.08.2014р. Позивач направив поштою (докази направлення знаходяться в матеріалах справи) Відповідачу кредиторську вимогу щодо сплати боргу за виконанні роботи. Проте, Відповідач, отримавши зазначену вимогу, не виконав покладені на нього договірні зобов'язання щодо оплати грошових коштів за виконанні роботи.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав:

Договір №1709/12-1 від 17.09.2012р., укладений між Позивачем та Відповідачем за своєю правовою природою є договором про надання послуг та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися - належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться./

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем не сплачено суму боргу за Договором в розмірі 349 520, 00 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент винесення рішення у справі настав.

Факт наявності боргу у Відповідача за Договором від 17.09.2012р. №1709/12-1 в розмірі 349 520, 00 грн. Позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та Відповідачем не спростований, і тому ця сума має бути стягнута з Відповідача.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на наявність прострочення грошового зобов'язання, Позивач також правомірно нарахував Відповідачу борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Згідно здійсненого Позивачем розрахунку з Відповідача підлягає стягненню 1 254, 44 грн. 3% річних та 11 574, 72 грн. індексу інфляції, відповідно до ст. 625 ЦК України, з яким суд погоджується та вважає обґрунтованим.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні, допустимими доказами, які знаходяться в матеріалах справи Позивач довів, що його позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати по оплаті судового збору, згідно ст. 49 ГПК України покладаються на Відповідача.

15.01.2015р. відповідач через відділ діловодства господарського суду міста Києва надав суду клопотання про розстрочення боргу по справі №910/25557/14, відповідно до якого просив при прийнятті рішення по справі №910/25557/14 розстрочити суму боргу відповідача перед позивачем в період з 28.02.2015р. по 30.11.2015р. рівними платежами в розмірі 36 271, 02 грн.

Представник позивача заперечив проти заявленого клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення в повному обсязі.

Вказане клопотання відповідача мотивоване тим, що прийняття рішення Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача всієї суми боргу без розстрочення виконання рішення може спричинити блокування господарської діяльності підприємства та унеможливить повне виконання ним боргових зобов'язань перед кредиторами, у тому числі перед позивачем.

Крім того, відповідач зазначив, що сплата одразу всієї заявленої позивачем суми стягнення може призвести до призупинення або повної зупинки діяльності відповідача та його неплатоспроможності взагалі.

В свою чергу, позивач проти задоволення заяви відповідача заперечив, оскільки на його думку обставини, на які посилається відповідач у розглядуваному клопотанні не виключають відповідальності щодо несвоєчасного погашення заборгованості за рішенням суду та не є тими підставами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тому, як зазначає вказаний учасник судового процесу, вони не являються винятковими і такими, які передбачені ст. 121 Господарського процесуального кодексу України та не можуть бути враховані судом, як підстава для розстрочення виконання рішення.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що подане клопотання відповідача про розстрочення суми боргу при прийнятті рішення по справі №910/25557/14 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України, Господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Частиною 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, подаючи відповідне клопотання, за висновками суду, відповідачем повинно було бути доведено наявність обставин, що можуть ускладнювати або робити неможливим виконання майбутнього рішення господарського суду у даній справі.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У своєму клопотанні відповідач не надає жодного об'єктивного аргументу на підтвердження факту неможливості виконання ним рішення суду. Посилання відповідача на велику суму, належну до стягнення за рішенням суду у даній справі, низький прибуток підприємства, та обов'язок сплати податків та інших зборів до бюджету України не є обставинами особливого характеру, що ускладнює виконання рішення або робить його не можливим.

Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів, зокрема, банківських виписок з рахунків про відсутність коштів.

В силу положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідачем, в силу положень ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не було доведено, що останнім вживаються усі можливі дії для стягнення дебіторської заборгованості з контрагентів з метою сплати позивачу грошових коштів, які він має перед останнім за Договором №1709/12-1 від 17.09.2012р.

За висновками суду, розстрочення сплати заборгованості на 10 (десять) місяців призведе також до збільшення втрат позивача через суттєвий вплив інфляції та значного знецінення заборгованості за судовим рішенням.

Між тим, п. 7.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012р. визначено, що якщо у відповідача відсутні кошти на рахунку в банку або коли їх не вистачає для покриття заборгованості, господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про звернення стягнення на його майно.

Тобто, недостатність обігових коштів боржника не можна вважати безумовною, винятковою обставиною, за наявності якої виконання рішення суду має бути розстрочене.

При цьому, господарський суд зауважує, що відповідачем на підтвердження обставин, викладених у розглядуваному клопотанні не надано жодних довідок про рух коштів та залишок коштів на всіх відкритих банківських рахунках.

Таким чином, обставини, на які посилається відповідач, не є винятковими та такими, що відповідають визначеним в ст. 121 Господарського процесуального кодексу України обставинам, при яких надається розстрочка виконання рішення.

Крім того, сума, яка підлягає стягненню з відповідача є досить значною, внаслідок чого, надання розстрочки виконання судового рішення призведе до порушення матеріальних інтересів самого позивача.

З огляду на те, що відповідач належними та допустимими доказами не обґрунтував обставини, викладені у своєму клопотанні про розстрочення суми боргу при прийнятті рішення Господарського суду м. Києва по справі №910/25557/14 на 10 (десять) місяців, за висновками суду в задоволенні такого клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «УКРЛІСКОНСАЛТИНГ» (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29; Код: 00994207) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАТЧБАХЕР УКРАЇНА» (04074, м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6; Код: 34044632) основну заборгованість в розмірі 349 520 (триста сорок дев'ять тисяч п'ятсот двадцять) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 1 254 (одна тисяча двісті п'ятдесят чотири) грн. 44 коп., індекс інфляції в розмірі 11 574 (одинадцять тисяч п'ятсот сімдесят чотири) грн. 72 коп. та судовий збір в розмірі 7 254 (сім тисяч двісті п'ятдесят чотири) грн. 20 коп.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.02.2014р.

Суддя І.І.Борисенко