РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25356/14 27.01.15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

про відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 9 980,55 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача : не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування " звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 9 980,55 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2014 порушено провадження у справі №910/25356/14 та призначено її до розгляду на 16.12.2014 року.

04.12.2014 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду від 17.11.2014 року.

05.12.2014 від представника позивача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

12.12.2014 відповідач через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надав відзив на позовну заяву.

За наслідками судового засідання 16.12.2014, у задоволення клопотання представника позивача, суд продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відклав розгляд справи на 27.01.2015 року.

12.01.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив.

У судове засідання 27.01.2015 представники сторін не з'явились, про дату, час та місце проведення повідомлені належним чином.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представники сторін не з'явились до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та Бабуріною Катериною Євгенівною (страхувальник та вигодонабувач) укладено договір №167949Га/13оАС добровільного страхування наземних транспортних засобів, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Renault", державний номер ВН6682ЕК.

Відповідно до відомості №9233839 про дорожньо-транспортну пригоду, 20.07.2013 по вул.Миколаївській у н/п Суворівський, Одеської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Renault", державний номер ВН6682ЕК, під керуванням Афансьєва І.Ю. та транспортним засобом марки "ВАЗ 2101", державний номер 42457ОК, під керуванням Романюк О.В.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Романюк О.В. Правил дорожнього руху України, якого постановою Березівського районного суду Одеської області від 28.08.2013 у справі №494/1087/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, страхувальник звернувся до позивача із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та на виплату страхового відшкодування за договором №167949Га/13оАС від 27.06.2013 року.

Умовами п.14, що кореспондуються із умовами п.28.11.1 вищезазначеного договору, сторони погодили, що виплата страхового відшкодування здійснюється на базі авторизованої СТО, тобто при розрахунку страхового відшкодування в кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається, виключно виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі авторизованої СТО.

Пункт 19.2 зазначеного вище договору встановлює перелік документів, на підставі яких страховиком визначається розмір завданих збитків, зокрема це документи, що містять розрахунок розміру витрат на компенсацію скоєних збитків (кошторис, калькуляція СТО, автотоварознавча експертиза тощо).

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі виставленого станцією СТО ТОВ "Авто Груп+" рахунку №АГ00001812від 12.08.2013 та зазначений у страховому акті №1.001.13.09945/VESKO29648 від 19.08.2013 із розрахунком до нього у розмірі 9980,55 грн.

Відповідно до п.28.15 Договору, при пошкодженні ТЗ страхове відшкодування сплачується страхувальнику шляхом перерахування на рахунок СТО, обраної відповідно до п.28.11 Договору, згідно з належним чином оформленими документами, наданими відповідними підприємствами, про витрати на компенсацію скоєних збитків (наряд-замова, рахунок, акт виконаних робіт тощо), якщо інше не погоджено між страховиком та вигодонабувачем.

Позивач, на виконання умов договору №3674614/05АВ від 11.11.2013 та відповідно до заяви страхувальника від 09.12.2013, перерахував на рахунок ТОВ "Авто Груп+" суму страхового відшкодування у розмірі 9980,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №52708 від 20.08.2013 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія Романюк О.В., який керував транспортним засобом марки "ВАЗ 2101", державний номер 42457ОК, на момент скоєння ДТП застрахована Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (відповідач у справі), за полісом №АЕ/776976, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому 24.07.2014 ТОВ «Українська боргова компанія» в інтересах позивача на підставі Договору доручення №090414 від 09.04.2014, звернулась до відповідача із вимогою вих.№715/09945/УБК про відшкодування шкоди у порядку регресу, однак коштів так і не отримав, що зумовило звернення позивача із даним позовом до суду.

Водночас, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог заважує, що здійснивши власний розрахунок суми страхового відшкодування, що підлягає сплаті у порядку регресу, відповідач вважає обґрунтованою дану суму у розмірі 7232,75 грн., яка і перехована відповідачем на користь позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про наступне.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Березівського районного суду Одеської області від 28.08.2013 у справі №494/1087/13-п встановлено вину Романюк О.В. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки "ВАЗ 2101", державний номер 42457ОК.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Романюк О.В., який керував транспортним засобом марки "ВАЗ 2101", державний номер 42457ОК, застрахована Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (відповідач у справі), за полісом №АЕ/776976, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином відповідач - Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Renault", державний номер ВН6682ЕК.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №167949Га/13оАС від 27.06.2013 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Романюк О.В., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач 24.11.2014 сплатив, відповідно до платіжного доручення №67469 суму страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 7232,75 грн., здійснивши власний перерахунок цієї суми у розмірі 7742,75 грн. та віднявши 510,00 грн. франшизи, передбаченої полісом №АЕ/776976.

За положеннями п.1-1 частини 1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі (п. 4.4. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

З огляду на вищевикладене, враховуючи наявне у матеріалах справи платіжне доручення, що підтверджує сплату відповідачем суми страхового відшкодування позивачу у порядку регресу у розмірі 7232,75 грн., суд вважає за можливе припинити провадження у справі у частині стягнення даної суми.

Так, обґрунтовуючи здійснення виплати страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 7232,75 грн. відповідач зауважує на відсутності у наданих позивачем документах для підтвердження вартості відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ певного переліку пошкоджень, а саме ремонту арки зовнішньої лівої, фарбування задньої панелі, фарбування підлокітника заднього лівого крила, фарбування порогу лівого, фарбування лівої дуги даху.

До того ж, у акті огляду ТЗ (дефектної відомості) у графі «пошкодження, що не пов'язані з ДТП» зазначено, що мають місце сліди відновлювального ремонту заднього лівого крила.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

При цьому, згідно п.п. 7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., визначення коефіцієнту фізичного зносу ЕЗ приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Відтак, проаналізувавши докази у їх сукупності суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено вартість матеріального збитку пошкодженого ТЗ у розмірі 9980,55 грн., оскільки враховуючи зафіксовану у акті огляду наявність у даного ТЗ слідів проведення відновлювального ремонту заднього лівого крила, що не є пов'язаним із ДТП 20.07.2013, визначення належного розміру страхового відшкодування має бути проведено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Також, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст.9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача страхового відшкодування у порядку регресу, позивачем не вирахувано із суми 9980,55 грн. розмір франшизи, передбаченої умовами Договору №167949Га/13оАС від 27.06.2013, у розмірі 500,00 грн., а також 510,00 грн. франшизи, передбаченої полісом №АЕ/776976 (9980,55 грн. - 500,00 грн. - 510,00 грн. = 8970,55 грн.).

За таких обставин, враховуючи, помилкове включення позивачем до заявленої у межах даного позову суми страхового відшкодування у порядку регресу розмірів франшиз, всупереч ст.9 Закону України "Про страхування", не доведення належними та допустимими доказами вартості матеріального збитку пошкодженого ТЗ саме у розмірі 9980,55 грн., а також проведену відповідачем виплату страхового відшкодування у розмірі 7232,75 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині стягнення 2747,80 грн.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, оскільки звернення позивача із даним позовом спричинили неправомірні дії відповідача, то судовий збір, відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Провадження за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 9 980,55 грн. - припинити у частині стягнення 7232,75 грн.

У іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, 7Д; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8; ідентифікаційний код 20474912) 1324 (одну тисячу триста двадцять чотири) гривні 00 копійок судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті у судовому засіданні 27.01.2015 року.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 02.02.2015 року.

Суддя К.В. Полякова