РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015Справа №910/27725/14

За позовом Приватного підприємства «Поділля Добрива»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро-Україна»

Про стягнення 54 356,40 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Везденецький В.В. представник за довіреністю № б/н від 14.01.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Поділля Добрива» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро-Україна» (далі - відповідач) про стягнення 54 356,40 грн., а саме: 42 000,00 грн. - основного боргу, 2 685,26 грн. - пені, 1 386,00 грн. - 3% річних, 8 285,14 грн. - збитків від інфляції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на невиконання відповідачем умов Договору оренди офісного приміщення № СО-5/ПД/ФАУ-12 від 01.10.12., внаслідок чого у останнього виникла заборгованість, що зумовило нарахування пені, 3% річних, збитків від інфляції та звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.14. порушено провадження у справі № 910/27725/14 та призначено її до розгляду на 15.01.15.

15.01.15. від відповідача через відділ діловодства суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому Товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро-Україна» просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, викладених в відзиві.

Представник позивача в судове засідання 15.01.15. не з'явився, вимоги ухвали суду від 12.12.14. не виконав, проте 14.01.15. через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.15. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 03.02.15.

За результатами судового засідання 03.02.15., в зв'язку з неявкою позивача та невиконання ним вимог попередніх ухвал суду в даній справі, на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 12.02.15., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.15. за клопотанням відповідача на підставі ст. 69 ГПК країни було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 12.02.15. представник відповідача визнав позовні вимоги частково на суму 7 000,00 грн.

В судове засідання 12.02.15. представник позивача втретє не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду в даній справі не виконав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/27725/14.

В судовому засіданні 12.02.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.12. між позивачем (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір оренди офісного приміщення № СО-5/ПД/ФАУ-12 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Орендодавець зобов'язався передати, а Орендар прийняти в користування приміщення за адресою: м. Хмельницький, вул. Залізняка, 1-А, площею 80 кв.м. (далі - приміщення, що орендується).

Відповідно до п. 5.1 Договору, приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання акту прийому-передачі.

На виконання на умов Договору між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення, що орендується від 01.10.12.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по сплаті орендної плати за період з липня по грудень 2013 року в розмірі 42 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

За своє правовою природою даний Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з п. 4.1 Договору розмір орендної плати становить 8 000,00 грн. на місяць.

Додатковою угодою № 1 від 01.03.13. до Договору було внесено зміни в п. 4.1 Договору та встановлено орендну плату в розмірі 7000,00 грн. на місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В подальшому орендна плата сплачується Орендодавцю щомісячно на поточний рахунок Орендодавця не пізніше 5 числа наступного місяця. Орендар здійснює орендну плату на підставі рахунку Орендодавця (п. 4.2 Договору).

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що термін оренди складає один рік з моменту набуття Договором чинності (з 01.10.12. по 01.10.13.)

Відповідно до п. 3.2 Договору, якщо жодна сторона в термін за два місяці до закінчення Договору не заявить про намір його розірвати, Договір автоматично пролонгується на один рік.

Після закінчення терміну оренди Орендар зобов'язаний передати Орендодавцю приміщення, що орендується, протягом трьох діб з моменту закінчення терміну оренди за актом передачі (п. 7.1 Договору.).

В позовній заяві позивач наголошує на тому, що приміщення, що орендується було повернуто відповідачем позивачу за актом приймання-передачі 31.12.13. На підтвердження вказаного позивачем до матеріалів позовної заяви було залучено ксерокопію акту від 31.12.13. приймання-передачі (повернення) приміщення, що орендується за Договором.

Разом з тим, позивач жодного разу в судове засідання на виклик суду не з'явився, оригінал зазначеного акту для огляду не надав.

При цьому, відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що приміщення, що орендується Орендарем було повернуто позивачу 31.07.13. На підтвердження зазначеного позивачем до матеріалів справи було залучено копію акту від 31.07.13. приймання-передачі (повернення) приміщення, що орендується за Договором. Оригінал зазначеного акту було оглянуто в судовому засіданні 15.01.15.

Таким чином, судом встановлено, що приміщення що орендується за Договором, було повернуто відповідачем позивачу саме 31.07.13. за відповідним актом приймання-передачі (повернення) приміщення з оренди, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що підтверджено оглянутим судом оригіналом зазначеного акту на належним чином завіреною копією, долученою до матеріалів справи. Жодних заперечень чи доказів на спростування вказаного позивачем надано не було.

Крім того, на противагу позивачу, відповідачем було подано акт № ОУ-0000030 від 31.07.13. здачі-прийняття робіт (надання послуг) за Договором на суму 7 000,00 грн., що підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Додатково суд відзначає, що матеріали справи містять акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.13., з якого вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 7 000,00 грн., проте у зазначеному акті не вказано за яким Договором чи за які надані послуги (виконані роботи, тощо).

Оригінали зазначених документів було надано відповідачем та оглянуто судом в судовому засіданні 15.01.15.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач свій обов'язок по сплаті орендної плати за Договором за липень 2013 року в терміни, визначені Договором, не виконав, доказів оплати заборгованості за Договором за липень 2013 року до матеріалів справи не надав, проти наявної заборгованості у вказаному розмірі за зазначений період не заперечував.

При цьому, не приймаються судом як належні та обґрунтовані доводи відповідача про те, що в орендованому за Договором приміщенні ним було залишено майно, яке за усною домовленістю сторін повинно було бути викуплене позивачем та зараховано в рахунок погашення заборгованості з орендної плати за липень 2013 року за Договором, оскільки вказані твердження не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами.

Питання не повернення позивачем відповідачу зазначеного майна не є предметом розгляду даної справи про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди.

З огляду на викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7 000,00 грн. орендної плати за липень 2013 року за Договором, внаслідок чого позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 35 000,00 грн. заборгованості за сплати орендної плати за Договором за серпень 2013 року - грудень 2013 року суд відмовляє в зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Далі, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2 685,26 грн. пені на підставі п. 8.1.1 Договору.

Відповідно до п. 8.1.1 Договору, у випадку прострочення сплати орендних платежів Орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від сум боргу за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом здійснено перерахунок пені та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 452,60 грн. пені. В іншій частині в розмірі 2 232,66 грн. пеню нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Крім того, позивач просить суд на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 1 386,00 грн. - 3% річних та 8 285,14 грн. - збитків від інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

За перерахунком суду, розмір 3% річних становить 275,01 грн. та розмір збитків від інфляції становить 1 361,03 грн. В іншій частині 3% річних в розмірі 1 110,99 грн. та збитки від інфляції в розмірі 6 924,11 грн. нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро-Україна» (02002, м. Київ, вул. Марини Раскової, б. 11, кімната 513, 515, 518; ідентифікаційний код 33542675) на користь Приватного підприємства «Поділля Добрива» (29000, м. Хмельницький, вул. Гарнізонна, б. 6, кв. 9; ідентифікаційний код 33590708) 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп. - заборгованості зі сплати орендної плати, 452 (чотириста п'ятдесят дві) грн. 60 коп. - пені, 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 01 коп. - 3% річних, 1 361 (одну тисячу триста шістдесят одну) грн. 03 коп. - збитків від інфляції, 305 (триста п'ять) грн. 47 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.02.15.

Суддя Т.М. Ващенко