ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа № 909/479/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

Костів Т.С.

при секретарі судового засідання Греділь М.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Гридчіна О.Г. (представник за довіреністю б/н від 02.02.2015р.);

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Орлової Василини Василівни, б/н від 05.01.2014р. (вх. № 01-05/234/15 від 15.01.2015р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2014р.

у справі № 909/479/14, суддя Неверовська Л.М.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "КВАДР", м.Київ

до відповідача фізичної особи - підприємця Орлової Василини Василівни м.Івано-Франківськ

про стягнення 35823,грн., з яких 30866,72 грн. основного боргу, 603,80 грн. 3 % річних, 927,00 грн. пені, 2160,67 грн. штрафу, 1265,48 грн. інфляційних нарахувань.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2014р. у справі № 909/479/14 (суддя Неверовська Л.М.) частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "КВАДР" до фізичної особи - підприємця Орлової Василини Василівни про стягнення 35823,67 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано- Франківської області від 19.06.2014 у даній справі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції при винесенні даного рішення норм матеріального та процесуального права, а саме, при з"ясуванні питання наявності або відсутності суми заборгованості, суд першої інстанції із незрозумілих причин та підстав поклав обо"язок доказування даного факту на відповідача, хоча даний факт мав би бути доведений позивачем.

В підтвердження своєї позиції скаржник покликається на норми ст.33 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, в порушення яких позивачем не доведено виконання ним належним чином умов договору.

Позивач у наданому відзиві на апеляційну скаргу (вх.№ 01-04/1075/15 від 16.02.2015р.), а його уповноважений представник в судовому засіданні 16.02.2015р. проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив. Вважає рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2015р. законним та обґрунтованим, просить рішення у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Орлової Василини Василівни без задоволення.

В судове засідання 16.02.2015 р. скаржник не з"явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду від 23.01.2015, а тому суд вважає за можливе розгляд справи провести без його участі за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 16.02.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02.08.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "КВАДР" та фізичною особою - підприємцем Орлової Василини Василівни укладено договір №03г/09-13, у відповідності до п. 1. якого, позивач зобов'язався за заявкою відповідача за плату, у порядку та строки, передбачені умовами даного договору надавати готельні послуги та інші послуги, замовлені відповідачем на базі майнового комплексу "Президент Готель" клієнтам, інформацію про яких надає відповідач.

Згідно п.3.3 договору, за групи клієнтів відповідач безготівково сплачує 75 % передплати суми замовлених послуг протягом 3 банківських днів з моменту виставлення попереднього рахунку позивачем, але не пізніше двотижневого строку до моменту заїзду групи клієнтів, а остаточний розрахунок відповідач здійснює не пізніше ніж за 3 банківські дні до надання послуг, якщо сторони не узгодять інше в додатках до договору.

Згідно п.3.9. договору, після виконання заявки відповідача позивач надає акт наданих послуг, відповідач перевіряє правильність акту протягом 5 робочих днів з дня його отримання та підписує або дає письмово обґрунтовану відмову. У випадку, якщо протягом визначеного строку відповідач не поверне підписаний акт та не надасть письмову обґрунтовану відмову, акт наданих послуг вважається підписаним та таким, що прийнятий відповідачем.

Отже, як встановлено судом першої інстанції, позивач надав відповідачу обумовлені договором послуги (згідно заявки №198/08-2013) за період з 03.09.2013р. по 09.09.2013р., що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №6418 від 09.09.2013р. на загальну суму 59988,13грн.

Судом також встановлено, що в порушення договірних зобов'язань, відповідач за надані позивачем послуги своєчасно та в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого утворився борг в сумі 30866 грн.

Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 35823,грн., з яких 30866,72 грн. основного боргу, 603,80 грн. 3 % річних, 927,00 грн. пені, 2160,67 грн. штрафу, 1265,48 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України цивільні права і обов'язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

На підставі положень Цивільного Кодексу України суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникло цивільно-правове зобов'язання. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Господарського Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 901 Цивільного Кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 903 Цивільного Кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач свої зобов'язання перед позивачем щодо оплати за надані позивачем послуги своєчасно та в повному обсязі не виконав, станом на дату судового засідання основний борг відповідача перед позивачем становить 30866 грн.

Відповідачем не подано жодних документальних доказів, які б спростовували доводи позивача щодо неналежного виконання зобов'язань по оплаті боргу.

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу за отримані послуги згідно договору №03г/09-13 (готельні послуги для резидентів України) від 02.08.13 в розмірі 30866 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевим господарським судом встановлено факт прострочення грошового зобов'язання відповідачем, здійснено перевірку поданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, та підставно задоволено вимоги про стягнення 603,80 грн. 3 % річних та 1265,48 грн.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного Кодексу України).

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4.1. договору сторони встановили, що за прострочення строків оплати наданих послуг відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 % від вартості послуг за кожен календарний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7 % вказаної вартості послуг. На підставі вказаного пункту договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позивач просив стягнути 927 грн. пені, 2160 грн. 67 коп. 7 % штрафу. Щодо позовної вимоги про стягнення штрафу, колегія суддів вважає, що така є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Однак, у відповідності до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, сторонами в договорі може бути визначено будь-який розмір пені, однак, при стягненні в судовому порядку він не може перевищувати розмір, який встановлений законодавством як граничний (подвійна облікова ставка Національного банку України).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування позивачем пені в розмірі 0,1 % (що становить більше розміру подвійна облікова ставка НБУ) від суми заборгованості згідно пункту 4.1. договору суперечить положенням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Згідно розрахунку пені здійсненого судом, сума пені, що підлягає стягненню становить 329,81 грн., в решті позовних вимог в частині стягнення пені судом першої інстанції відмовлено підставно.

Відтак, місцевий суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 30866,72 грн. основного боргу, 603,80 грн. 3 % річних, 1265,48 грн. інфляційних нарахувань, 329, 81грн. пені, 2160,67 грн. штрафу.

За таких обставин рішення місцевого господарського суду відповідає вимогам діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2014 року в справі за номером 909/479/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Орлової Василини Василівни, б/н від 05.01.2014р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 17.02.2014 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.