РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015Справа №910/26263/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Гоголєва Вікторія Миколаївна

про стягнення 7 093, 74 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чайковська Л.Б. за довіреністю № 3687/18 від 26.11.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (далі - відповідач) про стягнення 7 093, 74 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 05.12.2012 р. між ним та Чайчук Сергієм Романовичем було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 3636767/05АВ щодо автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер ВН1267ВН. 16.08.2013 р. в місті Одеса відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen», реєстраційний номер ВН1267ВН, під керуванням водія Остроущенко П.Г., та транспортного засобу «Skoda Octavia», реєстраційний номер АА5619НН, під керуванням Гоголєвої В.М. Водій автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер АА5619НН, Гоголєва В.М. постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2013 р. у справі № 754/17291/13-п (провадження № 3/754/4759/13) була визнана винною в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 7 093, 74 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 54 068 від 28.08.2013 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «Skoda Octavia», реєстраційний номер АА5619НН, була застрахована відповідачем за полісом № АС/0919888, позивач звернувся до відповідача зі зворотною вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була залишена без задоволення, з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/26263/14, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Гоголєву Вікторію Миколаївну, розгляд справи призначено на 17.12.2014 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 0919888.

09.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для залучення до матеріалі справи.

10.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АС № 919888 страховою компанією є АТ «УОСК», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 1 000, 00 грн., строк дії поліса з 13.04.2013 р. по 12.04.2014 р.

15.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли додаткові документи у справі.

В судовому засіданні 17.12.2014 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 17.12.2014 р. не з'явився, проте 11.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання № 11119 від 09.12.2014 р. про відкладення розгляду справи.

Третя особа Гоголєва В.М. в судовому засіданні 17.12.2014 р. пояснила, що не може надати будь-яких пояснень по суті спору, оскільки вона не отримувала копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2014 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 15.01.2015 р.

26.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву № 11651 від 25.12.2014 р., відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає частково, оскільки позивачем було невірно включено розмір франшизи до заявлених позовних вимог, а також невірно включено до заявленої суми розмір податку на додану вартість, який складає 1 182, 29 грн.

В судовому засіданні 15.01.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/26263/14 на п'ятнадцять днів.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/26263/14 на п'ятнадцять днів, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.02.2015 р.

19.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані пояснення на відзив відповідача, а також заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично за своїм змістом є заявою про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 6 093, 34 грн.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 10.02.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 10.02.2015 р. судом було відмолено у прийнятті до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, поданої представником позивача до суду 19.01.2015 р., відповідно до якої він фактично зменшує позовні вимоги на 1 000, 00 грн. франшизи, оскільки відповідно до довіреності представника позивача Каплі А.С. № 3684/18 від 26.11.2014 р., яка підписала вказану заяву, вона не має права на зменшення позовних вимог, окрім розміру франшизи, встановленої полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що є предметом спору в сумі до 510, 00 грн. включно.

У судовому засіданні 10.02.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2012 р. між позивачем (страховик) та Чайчук Сергієм Романовичем (страхувальник та вигодонабувач) було укладено Договір № 3636767/05АВ страхування наземного транспорту (далі - Договір).

Пунктом 5 Договору передбачено, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «Volkswagen Multivan», реєстраційний номер ВН1267ВН, 2010 року випуску.

Згідно із п. 7 Договору, до страхових ризиків віднесено, зокрема збитки внаслідок ДТП.

Пунктом 20.11. Договору було визначено, що при пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в кошторисі збитків, за виключенням встановленої в п. 12 Договору франшизи по відповідному ризику, але не більше страхової суми, а у випадку відсутності документів компетентних органів, які підтверджують настання страхового випадку - не більше ліміту встановленого в п. 19.4. Договору. При цьому, розмір збитків визначається з урахуванням наведених нижче і зазначених у п. 14.1. Договору умов.

Так, відповідно до п. 14 Договору місце проведення ремонтних робіт - «На базі авторизованої (профільної) СТО».

У свою чергу, відповідно до п. 20.11.1. Договору «На базі авторизованої СТО» означає, що при розрахунку розміру страхового відшкодування в кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається, включно, виходячи з відновлення пошкодженого транспортного засобу на базі авторизованої СТО.

Згідно з п. 9. Договору, територія дії: Україна, республіка Грузія, країни СНД та Європи.

Відповідно до п. 10. Договору, строк його дії з 26.12.2012 р. по 25.12.2013 р.

З матеріалів справи вбачається, що 16.08.2013 р. о 14 год. 45 хв. по вулиці Преображенській в м. Одеса відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Multivan», реєстраційний номер ВН1267ВН, під керуванням водія Остроущенка П.Г., та транспортного засобу «Skoda Octavia», реєстраційний номер АА5619НН, під керуванням Гоголєвої Вікторії Миколаївни, через те, що остання при перестроюванні в ліву смугу не надала дорогу автомобілю, який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку вона мала намір перестроїтися, що призвело до зіткнення між означеними автомобілями.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2013 р. у справі № 754/17291/13-п (провадження № 3/754/4759/13) Гоголєва В.М. була визнана винною в порушенні ПДР України та притягнута до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АС 0919888 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер б/н, була застрахована у АТ «УОСК» на строк з 13.04.2013 р. по 12.04.2014 р. з встановленим розміром франшизи - 1 000, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Витягу з АІПС ДТП № 9248986 від 23.08.2013 р., автомобіль «Volkswagen Multivan», реєстраційний номер ВН1267ВН, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження бокової правої та задньої правої частин.

16.08.2013 р. позивачеві було подано повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування, відповідно до якої просила перерахувати його на рахунок особи, яка мала здійснювати ремонт пошкодженого авто - ТОВ «Джерман-Автоцентр».

19.08.2013 р. було складено ремонтну калькуляцію № 1.002.13.1 в програмному комплексі Audatex, відповідно до якої вартість ремонту мала скласти 7 093, 74 грн.

20.08.2013 р. ТОВ «Джерман-Автоцентр» було виставлено власнику автомобіля марки «Volkswagen Multivan», реєстраційний номер ВН1267ВН, рахунок № С000009248 на суму 7 108, 78 грн.

23.08.2013 р. позивачем було затверджено Страховий акт №: 1.002.13.10367/ VESKO30268, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 7 093, 74 грн. шляхом оплати рахунку № С000009428 від 20.08.2013 р.

Платіжним дорученням № 54 068 від 28.08.2013 р. позивач перерахував на користь ТОВ «Джерман-Автоцентр» 7 093, 74 грн. з призначенням платежу: «страхове відшкодування згідно акту № VESKO30268/2013, Чайчук Сергій Романович, ІПН за рах. № С009428 від 20/08/2013 Без ПДВ».

Як зазначає позивач, в подальшому він звернувся до відповідача з Заявою про виплату страхового відшкодування № 747/10367/УБК від 30.07.2014 р. на суму 7 093, 74 грн.

Оскільки відповідачем вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Гоголєвої В.М. встановлена у судовому порядку, а її відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Як зазначалось вище, відповідно до Калькуляції Audatex № 1.002.13.1. було визначено, що сума відновлювального ремонту спірного авто мала скласти 7 093, 74 грн.

Дані, зазначені у вказаній ремонтній калькуляції відповідають встановленим в п. 4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. Зміст вказаної ремонтної калькуляції не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність та чітко відображає суму завданих збитків, оскільки калькуляція складалась на основі комп'ютерної програми Audatex, що рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та Чайчук С.Р. Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування. Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 7 093, 74 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 54 068 від 28.08.2013 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача зі зворотними вимогами, однак вони не були задоволені в добровільному порядку.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС/0919888, розмір франшизи становить 1 000, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 6 093, 74 грн., що позивачем при розрахунку позовних вимог не враховано.

При цьому, суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги викладені у відзиві на позовну заяву № 11651 від 25.12.2014 р. заперечення відповідача в частині того, що позивачем неправомірно включено до заявленої суми розмір податку на додану вартість, який згідно Калькуляції складає 1 182, 29 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

З огляду на вказані положення законодавства, відповідачем вірно зазначено, що оскільки страхові компанії здійснюють операції, що не є об'єктом оподаткування, податок на додану вартість ними не нараховується та не сплачується.

Проте, відповідач помилково господарські операції з купівлі-продажу запчастин та матеріалів та виконання робіт по ремонту КТЗ ототожнює з господарською операцією по виплаті страхового відшкодування, яка випливає з договору страхування.

Як вбачається з Калькуляції № 1.002.13.1 від 19.08.2013 р. та Рахунку № С000009428 від 20.08.2013 р., ПДВ нараховано по господарських операціях з придбання запчастин та матеріалів та виконання робіт необхідних для відновлення автомобіля, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість та відповідає вимогам ст. ст. 180, 185 Податкового кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ПДВ було враховано не у зв'язку з оподаткуванням операцій з надання послуг із страхування, як це передбачено ст. 196 Податкового кодексу, а внаслідок оподаткування операцій із закупівлі матеріалів, необхідних для ремонту транспортного засобу «Volkswagen Multivan», реєстраційний номер ВН1267ВН.

Крім того, згідно з наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 54 068 від 28.08.2013 р., позивач сплатив суму страхового відшкодування без ПДВ, як того вимагають норми чинного законодавства.

Отже, відповідач помилково, господарські операції з купівлі-продажу запчастин та матеріалів та виконання робіт по ремонту КТЗ, ототожнює з господарською операцією по виплаті страхового відшкодування, яка випливає з договору страхування.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 08.03.2014 р. у справі № 910/18043/13, від 16.07.2014 р. у справі № 910/25055/13.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 6 093, 74 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 145; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8, ) суму страхового відшкодування у розмірі 6 093 (шість тисяч дев'яносто три) грн. 74 коп. та 1 569 (одну тисячу п'ятсот шістдесят дев'ять) грн. 45 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.02.2015 р.

Суддя В.С. Ломака