КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа№ 910/17343/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Баранця О.М.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Слуцька Н.С., представник за довіреністю № б/н від 28.12.2014;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/17343/14 (суддя Зеленіна Н.І.) за позовом приватного акціонерного товариства «Харківський автогенний завод» до публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» про стягнення 68 605,23 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Харківський автогенний завод» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» про стягнення 68 605,23 грн., з яких: 50 838,13 грн. - втрат від інфляції, 9 265,45 грн. - 3% річних, 6 280, 12 грн. - пені, 3 714,19 грн. - витрат на відрядження та 108, 96 грн. - витрат на відправку кореспонденції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2014 по справі № 910/17343/14 позов задоволено частково: вирішено стягнути з публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» на користь приватного акціонерного товариства «Харківський автогенний завод» 6 280, 12 грн. - пені, 50 838,13 грн. - інфляційних втрат, 9 265, 45 грн. - 3% річних, 1 725,55 грн. - витрат на відрядження; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що наявність заборгованості відповідача за договором поставки № 109/13 від 01.04.2013 встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2013 у справі № 910/20299/13, а стягнення пені, 3% річних, інфляційних, витрат на відрядження документально підтверджено і відповідачем не спростовано. Витрати на відправку поштової кореспонденції, відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути включені до складу судових витрат.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 по справі № 910/17343/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається, зокрема, на те, що строк нарахування пені та штрафів має закінчуватись груднем 2013, а не травнем 2014, оскільки при задоволенні вимог позивача господарським судом міста Києва не було враховано норми ст. 232 Господарського кодексу України.

Також, апелянт зазначає, що пред'явивши наказ про примусове виконання рішення господарського суду міста Києва у справі № 910/17343/14 до відділу ДВС Соломянського РУЮ у місті Києві, позивач відмовився від прийняття виконання зобов'язання в добровільному порядку, і внаслідок такої дії унеможливлював та призвів до затягування виконання відповідачем зобов'язання перед позивачем, оскільки накладено арешт на кошти та майно відповідача

В ході здійснення апеляційного провадження відповідачем подано до суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи № 922/849/15 за позовом публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» до приватного акціонерного товариства «Харківський автогенний завод» про визнання недійсним договору поставки № 109/13 від 01.04.2013.

В обґрунтування клопотання заявник посилається на неможливість розгляду даної справи по суті до вирішення пов'язаної з нею справи № 922/849/15 господарським судом Харківської області.

Розглянувши вказане клопотання колегія суддів дійшла висновку про його відхилення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Виходячи зі змісту вимог вищезазначеної статті, необхідною передумовою для зупинення провадження у справі мають бути обставини, що унеможливлюють її розгляд по суті заявлених позовних вимог до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому, висновок суду про наявність підстав для зупинення провадження у справі має ґрунтуватися на встановлених судом обставинах, що підтверджують не тільки пов'язаність справ, але й неможливість розгляду однієї справи до вирішення іншої.

Таким чином, господарський суд зупиняє провадження у справі у разі об'єктивної неможливості вирішення спору без встановлення відповідних обставин справи і фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясувати: як пов'язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Крім того, слід зазначити, що згідно п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд наділений повноваженнями самостійно, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору у справі договір, якщо він суперечить законодавству, належним чином обґрунтувавши необхідність застосування такого захисту прав і законних інтересів сторін.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази, керуючись законом.

У даному випадку, при розгляді вимоги позивача про стягнення заборгованості господарський суд має правові підстави надання оцінки відповідності договору поставки від № 109/13 від 01.04.2013 чинному законодавству.

Таким чином, у наведеній ситуації відсутні дійсні обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України можуть свідчити про неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої справи та бути підставами для зупинення провадження у справі.

На підставі наведеного, клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі відхиляється колегією суддів за необґрунтованістю.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 16.02.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Позивач не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між приватним акціонерним товариством «Харківський автогенний завод», як постачальником, та публічним акціонерним товариством «Кисневий завод», покупцем, укладено договір поставки № 109/13 від 01.04.2013.

За умовами вказаного договору постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених у договорі, гази технічні (код класифікатора 24.11.1.) іменовані в подальшому за текстом продукція, асортимент, кількість, якість та ціна якої вказані в специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до цього договору, підписаним сторонами, та є його невід'ємною частиною.

Раніше, приватне акціонерне товариство «Харківський автогенний завод» зверталось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» про стягнення 520 345,82 грн. заборгованості за вказаним договором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2013 у справі № 910/20299/13 позов було задоволено повністю: стягнуто з публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» на користь приватного акціонерного товариства «Харківський автогенний завод» 440739,28 грн. основного боргу, 33611,11 грн. пені, 38841,89 грн. штрафу, 7153,54 трьох процентів річних.

На виконання рішення господарського суду міста Києва у справі № 910/20299/13 видано наказ від 09.01.2014.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 рішення господарського суду міста Києва у справі № 910/20299/13 від 16.12.2013 залишено без змін.

Відділом державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ у місті Києві у період з 06.05.2014 по 12.06.2014 стягнуто з відповідача на користь позивача 530 752,74 грн.

В період з 01.04.2013 по 12.08.2013 позивачем поставлявся, а відповідачем отримувався товар.

У рішенні господарського суду міста Києва у справі № 910/20299/13, що залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014, на підтвердження здійснення поставки встановлено наступне.

Продукція за видатковими накладними: ХА-0004413 від 01.04.2013, ХА-0004405 від 01.04.2013, ХА-0004510 від 02.04.2013, ХА-0004497 від 02.04.2013, ХА-0004637 від 04.04.2013, ХА-0004638 від 05.04.2013, ХА-0004746 від 08.04.2013, ХА-0004848 від 10.04.2013, ХА-0004957 від 11.04.2013, ХА-0005140 від 15.04.2013, ХА-0005163 від 15.04.2013, ХА-0005356 від 19.04.2013, ХА-0005448 від 19.04.2013, ХА-0005507 від 22.04.2013, ХА-0005521 від 23.04.2013, ХА-0005535 від 23.04.2013 ХА-0005665 від 24.04.2013; ХА-00006021 від 03.05.2013; № ХА-005996 від 13.05.2013; ХА-0006511 від 15.05.2013, ХА-007112 від 23.05.2013, ХА-0007171 від 24.05.2013 ХА-007173 від 24.05.2013, ХА-007613 від 03.06.2013, ХА-0007699 від 04.06.2013 оплачена в повному обсязі, проте з порушенням 10 денного строку, встановленого договором.

Продукція на суму 440739,28 грн., яка поставлена за наступними накладними: ДН-0007716 від 06.06.2013 на суму 47218,80 грн.; ХА-0007986 від 10.06.2013 на суму 39000,00 грн.; ХА - 0007941 від 11.06.2013 на суму 38448,00 грн.; ДН-0008130 від 13.06.2013 на суму 45942,00 грн.; ХА-00008319 від 17.06.2013 на суму 38025,00грн.; ХА-00008380 від 20.06.2013 на суму 36482,88 грн.; ХА-00008661 від 25.06.2013 на суму 39097,50 грн.; ХА-00009844 від 23.07.2013 на суму 39960,00 грн.; ХА-00010212 від 30.07.2013 на суму 38766,00 грн.; ХА-00010480 від 06.08.2013 на суму 39871,20 грн.; ХА-00010861 від 12.08.2013 на суму 37927,50 грн. залишилась неоплаченою.

Товар за накладними ДН-0007716 від 06.06.2013 на суму 47218,80 грн.; ХА-0007986 від 10.06.2013 на суму 39000,00 грн.; ХА - 0007941 від 11.06.2013 на суму 38448,00 грн.; ДН-0008130 від 13.06.2013 на суму 45942,00 грн.; ХА-00008319 від 17.06.2013 на суму 38025,00грн.; ХА-00008380 від 20.06.2013 р. на суму 36482,88 грн.; ХА-00008661 від 25.06.2013 на суму 39097,50 грн.; ХА-00010480 від 06.08.2013 на суму 39871,20 грн.; ХА-00010861 від 12.08.2013 на суму 37927,50 грн. отримано повноважними представниками відповідача, які діяли на підставі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей (копії довіреностей у матеріалах справи).

Факт отримання відповідачем товару за видатковою накладною ХА-00009844 від 23.07.2013 на суму 39960,00 грн. підтверджується віднесенням останнім у зв'язку з придбанням товару у позивача податку на додану вартість до податкового кредиту, що підтверджується додатком № 5 до податкової декларації з податку на додану вартість відповідача (розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів).

Факт отримання відповідачем продукції на суму 38766,00 грн. за видатковою накладною № ХА-00010212 від 30.07.2013 підтверджується тим, що дана накладна містить підпис від імені відповідача та скріплена печаткою публічного акціонерного товариства «Кисневий завод».

Таким чином, рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2013 по іншій справі встановлено наявність заборгованості відповідача за договором поставки № 109/13 від 01.04.2013.

У позовній заяві, яка розглянута в цій справі №910/17343/14, приватне акціонерне товариство «Харківський автогенний завод» просить стягнути з відповідача 50 838,13 грн. втрат від інфляції, 9 265,45 грн. 3 % річних, 6 280,12 грн. пені (розраховані за наступні періоди у порівнянні з попередньою справою), 3 714,19 грн. витрат на відрядження та 108,96 грн. витрат на відправку кореспонденції.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Відповідно до абз. 2 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (абз. 3 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013).

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2013 у справі № 910/20299/13 штрафні санкції, 3% річних та інфляційні були нараховані та стягнуті за період до 24.09.2013.

У позовні заяві в даній справі позивачем заявлено до стягнення пені з відповідача за період, починаючи з 25.09.2013.

Отже, заявлені до стягнення в цій справі суми пені та 3% річних, нараховані наступні періоди у порівнянні з попередньою справою, на що позивач мав право.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі також посилається на те, що строк нарахування пені та штрафів має закінчуватись груднем 2013, а не травнем 2014, оскільки при задоволенні вимог позивача господарським судом міста Києва не було враховано норми ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вказаний 6-місячний строк має розраховуватись від початку прострочення оплати за кожною поставкою окремо.

Позивачем, у своїх розрахунках, абсолютно вірно визначені загальні періоди нарахування пені за кожною поставкою. Періоди, за якими нараховано пеню у цій справі не перетинаються с періодами за минулою справою та не виходять за межі загальних 6-місячних строків нарахування пені по кожній поставці, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК.

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, 3 % річних та пені судом перевірено, встановлено його арифметичну вірність та правильність визначених позивачем періодів нарахування вказаних сум.

Отже, враховуючи зазначене та з урахуванням шестимісячного строку відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України і строку позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі та у справі № 910/20299/13 обґрунтовано заявлено до стягнення пеню та річні за різні періоди, які не перетинаються.

Щодо вимог про стягнення 3 714,19 грн. витрат на відрядження та 108,96 грн. витрат на відправку кореспонденції, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, витрати на відрядження, здійснені з метою забезпечення участі представника позивача у судових засіданнях, можуть вважатись судовими витратами в розумінні ст. 44 Кодексу, проте підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача лише витрати, понесені при розгляді даної справи.

Оскільки позивачем заявлено до стягнення витрати, понесені також при розгляді справи № 910/20299/14, в т. ч. витрати, здійснені при розгляді справи в апеляційній інстанції та при вирішенні питання щодо відстрочки виконання рішення суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягають витрати на відрядження, понесені позивачем, у загальному розмірі 1 725,55 грн.

Аналогічної правової позиції щодо віднесення витрат на відрядження до складу судових витрат, дотримується і Вищий господарський суд України в постанові від 15.07.2013 по справі № 5017/3020/2012.

Разом з тим, витрати на відправку поштової кореспонденції, відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути включені до складу судових витрат, а тому такі вимоги із заявлених у позові підстав задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, також, що позивач, пред'явивши наказ про примусове виконання рішення господарського суду міста Києва у справі № 910/17343/14 до відділу ДВС Соломянського РУЮ у місті Києві, відмовився від прийняття виконання зобов'язання в добровільному порядку, і внаслідок такої дії унеможливлював та призвів до затягування виконання відповідачем зобов'язання перед позивачем, оскільки накладено арешт на кошти та майно відповідача.

23.01.2014 позивач отримав наказ від 09.01.2014 про примусове виконання рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2013.

15.03.2014 Київським апеляційним господарським судом рішення залишено господарського суду міста Києва від 16.12.2013 без змін.

20.03.2014 відділом ДВС Солом'янського РУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження на підставі заяви позивача та надано ПАТ «Кисневий завод» час до 26.03.2014 добровільно виконати рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2013.

Отже, відповідач мав можливість виконати рішення суду добровільно з 09.01.2014 по 26.03.2014.

Також, 20.03.2014 відділом ДВС Солом'янського РУЮ у місті Києві накладено арешт на майно ПАТ «Кисневий завод» та направлено запит до Державної податкової служби України.

Державною податковою службою України були надані відповіді на вказані запити з інформацією про відкриті рахунки у банках ПАТ «Кисневий завод». Зазначені відповіді містяться у матеріалах справи.

Отже, відповідач мав можливість перерахувати кошти у добровільному порядку до дати накладення арешту, однак цього не було зроблено.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором поставки № 109/13 від 01.04.2013, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь 280, 12 грн. - пені, 50 838,13 грн. - інфляційних втрат, 9 265, 45 грн. - 3% річних, 1 725,55 грн. - витрат на відрядження, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять їх протилежність, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 910/17343/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/17343/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

О.М. Баранець