ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р.Справа № 922/5612/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом Публічне АТ "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Садова Гірка", м. Харків
про стягнення коштів
за участю сторін:

позивача - Мельник В.В.

відповідача - Солошенко Г.Ю., БригадирІ.В.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) у грудні 2014 року звернулось до суду з позовною заявою до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Садова Гілка" (надалі - відповідач) про стягнення основного боргу у сумі 78096,86 грн., пені у сумі 14281,57 грн., інфляційних витрат у сумі 13173,35 грн., 3% річних у сумі 3522,15 грн. , загальна сума стягнення складає 109073,93 грн., а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору на купівлю-продажу природного газу №13/2591-ТЕ-32, в частині оплати за отриманий природний газ.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог з посиланням на переплату грошових коштів на суму 78096,86 грн. за договором № 12/145-ТЕ-32 від 27.08.2012 року та надіслання на адресу позивача листа про проведення взаємозаліку ( а.с.56-62).

10.02.2105 року позивач звернувся до суду з клопотанням щодо виправлення технічної описки, яка стосується назви відповідача, та просить вважати вірне найменування ОСББ "Садова Гірка" ( а.с.94).

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 10.02.2015 року до 17.02.2015 року до 12 год. 15 хв.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, 28.12.2012 року між НАК "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Об*єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Садова Гірка" (покупець) був укладений договір № 13/2591-ТЕ-32 про купівлю-продаж природного газу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 , а покупець зобов*язкується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах даного договору.

Газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх релігійними осередками ( крім обсязі , що використовуються для виробничо - комерційної діяльності п.1.2 договору ).

Відповідно до п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

В платіжних дорученнях покупець повинен обов*язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором. ( п.6.3 договору).

У випадку відсутності простроченої заборгованості та заборгованості зі сплати неустойки за цим договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактичного отриманого газу за розрахунковий місяць, повинна зараховуватись продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць ( п.6.4 ч.2).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.6.1. Договору, покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу .

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня - грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 420033,22 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками актами приймання - передачі природного газу (а. с. 20-31).

Позивач звернувся з позовом та просить стягнути з відповідача суму основного боргу 78096,86 грн.

Відповідач проти сплати основного боргу заперечує та просить суд відмовити в його задоволені , оскільки 17.09.2014 року останній звернувся до позивача з листом за № 181 та просив провести взаємозалік на суму передплати за договором № 12/145-ТЕ-32 від 27.08.2012 року та № 13/2591-ТЕ-32 від 28.12.2012 року та відмовитись від стягнення штрафних санкцій ( а.с.61-64).

Судом розглянутий лист за № 181 від 17.09.2104 року відносного якого встановлено наступне, що відповідач по справі звернувся до позивача з пропозицією про укладання угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, для чого надіслав акт звірки та 2 примірника угоди про зарахування однорідних вимог.

Згідно з матеріальним правом України, зарахування є одним із способів припинення зобов'язань, який полягає в погашенні зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, або не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги. Для проведення зарахування необхідна наявність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають із взаємних зобов'язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами. Саме таким чином регулюють питання зарахування Цивільний (стаття 601) і Господарський (стаття 203) кодекси України.

Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони (така правова позиція міститься в низці судових рішень). Проте зарахування може здійснюватися за згодою обох сторін шляхом підписання ними договору (угоди) про зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно, зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або договору (угоди) - обома. Отже, відповідач вибрав саме порядок проведення взаємозаліку шляхом укладання угоди.

Угода зі сторони позивача підписане не була.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Наведені норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення пеню .

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення з відповідача 14 281,57 грн. пені , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору сторони визначили, що у разі невиконання Покупцем пункту 6.1. Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення платежу.

Позивачем до матеріалів справи наданий розрахунок пені за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання по кожній поставці природного газу, суд перевіривши його обґрунтованість дійшов до висновку, що він є правомірним та сума пені, яка належить до сплати складає 14281,57 грн.

Відповідач не скористався своїм правом щодо зменшення розміру пені та штрафу.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 14281,57 грн.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення 3 % річних у сумі 761,95 грн. та інфляційних витрат у сумі 398,78 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведеної статті випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до листа №62-97р Верховного суду України від 03 квітня 1997 року, при визначенні періоду розрахунку інфляційних втрат, необхідно враховувати порядок застосування індексів інфляції. Згідно вказаного порядку, період нарахування визначається наступним чином. Якщо прострочка виникла до 16 числа місяця, то розрахунок здійснюється з урахуванням індексу інфляції цього місяця, а якщо прострочка виникла з 16 числа місяця, то розрахунок здійснюється без урахування цього місяця. За аналогією, якщо заборгованість погашена до 16 числа місяця, тоді індекс інфляції цього місяця не враховується, а якщо погашення заборгованості мало місце після 16 числа місяця, тоді враховується.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних у розмірі 3522,15 грн., дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з Відповідача у повному обсязі.

Перевіривши періоди нарахування суми інфляційних втрат, суд дійшов висновку про те, що сума у розмірі 13173,35 грн. підлягає задоволенню.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Об*єднання співвласників багатоквартирного будинку "Садова Гірка" ( м.Харків, вул. Данилевського , 40, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія " Нафтогаз України" ( м.Київ, вул.Б. Хмельницього,6 ) суму основного боргу 78096,86 грн., пеню 14281,57 грн., інфляційні втрати - 13173,35 грн., 3 % річних - 3522,15 грн. та судовий збір 2181,60 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.02.2015 р.

Суддя Л.С. Лаврова