ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 р. Справа №917/2672/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вічунай-Україна", вул.Гарматна, 39-В, м.Київ, 03058

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Текс", вул.Воїнів Інтернаціоналістів, 11 кв.24, м.Кременчук, м.Полтавська область, 39600

про стягнення 58001,12грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Представники сторін:

від позивача: Камолова О.Л.

від відповідача: у судове засідання не з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача заборгованості за Договором поставки №0101-159 від 01.01.2009р. у розмірі 58001,12грн., у т.ч. 50085,50грн. - сума основного боргу, 3737,25грн. - пеня, 4178,37грн. - 3% річних.

Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився. Ухвали суду, які направлялась відповідачу за адресою зазначеною в позовній заяві, повернулись до суду з відміткою поштового відділення, що свідчить про відсутність адресата за даною адресою.

Згідно даних інформаційно-ресурсного центру місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю "Текс", вул.Воїнів Інтернаціоналістів, 11 кв.24, м.Кременчук, Полтавська область

Судом також враховано, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно статті 69 ГПК України спір має бути вирішено протягом двох місяців з дня надходження позовної заяви. В даному випадку цей строк закінчується, а тому суд не може більше відкладати розгляд справи.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом встановлено не було.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Між ТОВ "Вічунай-Україна" (Постачальник, позивач) та ТОВ "Текс" (Покупець, відповідач) 01.01.2009р. було укладено Договір поставки №0101-159 (Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник зобов"язується здійснити поставку партіями, а Покупець - прийняти та своєчасно сплатити вартість морепродуктів, а також інших продуктів харчування (Товар).

Оплата по даному Договору за партію Товару здійснюється Покупцем у гривнях шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника в термін 21 календарних днів з моменту поставки товару (п.3.1 Договору).

Відповідно до п.6.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2009 року.

Між сторонами 01.12.2009р. було укладено Додаткову угоду до Договору поставки №0101-159 від 01.01.2009р., відповідно до якої строк дії Договору продовжено до 31.12.2010 року.

Також сторони 01.12.2010р. уклали Додаткову угоду до Договору поставки №0101-159 від 01.01.2009р., відповідно до якої строк дії Договору продовжено до 31.12.2011 року.

Так, позивачем за 2011р. здійснено відповідачу поставку Товару на загальну суму 53444,80грн., що підтверджується видатковою накладною КФ-0031638 від 30.12.2011р.

Позивач в обгрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов"язань за Договором щодо оплати Товару, в зв"язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму 50085,50грн.

Не отримуючи оплати товару, позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату суми боргу від 03.07.2012р. вих. №03/08-2012.

За вих. №51 від 09.08.2012р. відповідач надав позивачу відповідь на вимогу, в якій суму боргу визнав та гарантував оплату боргу протягом серпня 2012 року.

Станом на момент подання позову відповідач суму боргу не сплатив.

Статтями 509 - 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 206 ЦК України передбачає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Стаття 230 ГКУ передбачає штрафні санкції за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань. Штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців, від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

У частині 6 статті 231 ГК України зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п.5.2 Договору у випадку порушення строків оплати, визначених даним договором, Покупець зобов"язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день несплати.

Так, відповідачу нарааховано пеню у розмірі 3737,25грн.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, відповідачу нарааховано 3% річних у сумі 4178,37грн.

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені та трьох процентів річних від простроченої суми суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 34 ГПК України Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про обгрунтвоаність позовних вимог та задовольняє їх в повному обсязі.

Судові витрати, згідно статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд --

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Текс", вул.Воїнів Інтернаціоналістів, 11 кв.24, м.Кременчук, м.Полтавська область, 39622 (р/р 0014 в АКБ "Форум", МФО 331984, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вічунай-Україна", вул.Гарматна, 39-В, м.Київ, 03058 (р/р3497 в ПАТ "ОТП Банк" м.Києва, МФО 300528, код 33051586) заборгованості за Договором поставки №0101-159 від 01.01.2009р. у розмірі 58001,12грн., у т.ч. 50085,50грн. - сума основного боргу, 3737,25грн. - пеня, 4178,37грн. - 3% річних, а також 1827,00грн. судовий збір

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено: 13.02.2015р.

Суддя Кльопов І.Г.